Справа № 351/199/18 
Провадження № 22-ц/4808/362/20 
Головуючий у 1 інстанції Собко  В. М. 
Суддя-доповідач Мелінишин Г.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів:
               головуючого (суддя-доповідач)                Мелінишин Г.П.
               суддів:                                        Пнівчук О.О., Томин О.О.,
               за участю секретаря                        Мельник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скарг у ОСОБА_1 на рішення Снятинського районного суду в складі судді Собка В.М., ухвалене 17 грудня 2019 року в м. Снятині Івано-Франківської області, у справі за позовом  ОСОБА_1 до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області, Снятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області про визнання звільнення незаконним, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за вимушений прогул, компенсації за невикористану щорічну відпустку, додаткову соціальну відпустку на дитину та моральної шкоди, 
в с т а н о в и в:
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернулась в суд із позовом , уточнивши його в подальшому, до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області про визнання звільнення незаконним, скасування наказів про звільнення, поновлення на роботі, стягнення оплати за вимушений прогул, компенсації за невикористану щорічну відпустку, додаткову соціальну відпустку на дитину та моральної шкоди.
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах із 01 серпня 2017 року працювала на посаді начальника відділу матеріального забезпечення та контрольно-ревізійної роботи Снятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області. Наказом №257-к від 21 грудня 2017 року її з 29 грудня 2017 року звільнено у зв`язку із скороченням чисельності працівників (пункт перший статті 40 КЗпП України). З 22 по 29 грудня 2017 року вона перебувала на лікарняному листку, тому наказом №01-к від 02 січня 2018 року попередній наказ скасовано в частині дати звільнення. Звільнено її із займаної посади з 02 січня 2018 року. 
Вважала звільнення з роботи незаконним, оскільки в порушення норм чинного законодавства відповідачем не було належним чином попереджено її про наступне вивільнення, також не враховано переважне право на залишення на роботі та обрання її профгрупоргом. Окрім того, їй не виплачено грошову компенсацію за невикористані 10 календарних днів додаткової оплачуваної відпустки згідно статті 19 Закону України «Про відпустки».
За наведених обставин, з урахуванням уточнення позовних вимог, просила визнати незаконними та скасувати накази Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області від 21 грудня 2017 року №257-к «Про звільнення ОСОБА_1 », від 02 січня 2018 року №01-к «Про внесення змін до наказу від 21 грудня 2017 року №257-к», поновити її на посаді начальника відділу матеріального забезпечення та контрольно-ревізійної роботи Снятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області з 03 січня 2018 року, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, середній заробіток за затримку (відсутність) розрахунку при звільненні з 03 січня 2018 року по день винесення рішення судом, компенсацію за невикористану додаткову соціальну відпустку у розмірі 3 730,90 грн та відшкодувати завдану їй моральну шкоду в розмірі 135 000,00 грн.
Рішенням Снятинського районного суду від 17 грудня 2019 року, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 27 грудня 2019 року, у задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що ОСОБА_1  звільнено із займаної посади з дотриманням вимог законодавства про працю. Тому відсутні підстави для поновлення її на роблоті, а також задоволення інших похідних вимог.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, неправильне застосування судом норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що місцевий суд не з`ясував чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці. Не враховано і того, що роботодавцем не було виконано вимоги статті 49-2 КЗпП України, оскільки її не було належним чином повідомлено про наступне звільнення, не запропоновано всіх вакантних в юридичній особі посад. Крім того вважає, що вона має переважне право на залишення на роботі. 
Апелянт також вказує, що суд не звернув увагу і на гарантії, встановлені статтею 252 КЗпП України та Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» щодо неможливості її звільнення як профгрупорга. 
Аналогічно поза увагою суду залишено і те, що її було звільнено під час тимчасової непрацездатності, у день звільнення з нею не проведено повний розрахунок по відпустках.
У відзиві на апеляційну скаргу Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області зазначає, що рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, з повним та об`єктивним дослідженням усіх доводів сторін, поданих доказів, що мають значення для справи. 
У засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у них мотивів .
Представники Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області Бандура А.М. та Футько Л.Н. доводів скарги не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку, що скарга підлягає до часткового задоволення з таких підстав.
Як встановив суд першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області від 25 липня 2017 року №42-к ОСОБА_1 з 01 серпня 2017 року була прийнята на посаду начальника відділу матеріального забезпечення та контрольно-ревізійної роботи Снятинського відділення в порядку переведення з Снятинської міжрайонної виконавчої дирекції Івано-Франківського обласного відділення Фонду (а.с.130 т.1). 
На підставі постанов правління Фонду від 12 вересня 2017 року № 47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», від 10 жовтня 2017 року № 50 «Про затвердження структури органів Фонду», від 10 жовтня 2017 року № 52 «Про внесення змін до Положення про умови оплати праці та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України», та на підставі наказу виконавчої дирекції Фонду від 23 жовтня 2017 року «Про затвердження граничної чисельності працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Івано-Франківській області» 24 жовтня 2017 року Управлінням виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області прийнято наказ № 143-к «Про попередження працівників про зміни в організації виробництва і праці та про зміни істотних умов праці». 
25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 була персонально попереджена про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці з 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення. Наведена обставина підтверджується її підписом у попередженні від 25 жовтня 2017 року (а.с.211 т.1).
31 жовтня 2017 року начальником управління Якимівим І.М. затверджено штатний розпис Снятинського відділення з 01 січня 2018 року в кількості 7 штатних одиниць (а.с.214 т.1).
Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області від 13 грудня 2017 року №141-ос «Про введення в дію штатних розписів» з 01 січня 2018 року введено в дію штатний розпис Снятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області в кількості 7 штатних одиниць. З цим наказом позивач була ознайомлена 20 грудня 2017 року (а.с.18-19, 21 т.1)
13 грудня 2017 року відповідач звернувся до об`єднаного профспілкового комітету із поданням щодо надання згоди на розірвання трудового договору, в тому числі з ОСОБА_1 (а.с.24 т.1). 
Відповідно до витягу із протоколу засідання об`єднаного профспілкового комітету профспілкової організації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області №23 від 21 грудня 2017 року профспілковий комітет надав згоду на розірвання договору - звільнення з роботи ОСОБА_1 згідно з пунктом першим частини першої статті 40 КЗпП України (а.с.232 т.1).
Наказом Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області від 21 грудня 2017 року №254-к «Про пропозиції щодо працевлаштування працівників до Івано-Франківського відділення» позивачці було запропоновано роботу в Івано-Франківському відділені Управління. Зокрема, посаду головного спеціаліста відділу медичної реабілітації та соціальних послуг на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку або по день фактичного виходу на роботу основного працівника (а.с.218 т.1). Однак від цієї посади позивачка відмовилась.
Згідно наказу начальника управління Якиміва І.М. від 21 грудня 2017 року №257-к ОСОБА_1 з 29 грудня 2017 року звільнено з займаної посади - начальника відділу матеріального забезпечення та контрольно-ревізійної роботи Снятинського відділення, у зв`язку із скороченням чисельності працівників (пункт 1 статті 40 КЗпП України) з виплатою компенсації за 10 календарних днів щорічної відпустки, 3 календарних дні додаткової відпустки за ненормований робочий день за відпрацьований період та з виплатою вихідної допомоги в розмірі середньомісячного заробітку.
Наказом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 14 грудня 2017 року № 295-ос «Про завершення бюджетного 2017 року» зобов`язано начальників управлінь виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в областях та місті Києві: до 22 грудня 2017 року надати до органів ДКСУ платіжні доручення на перерахування коштів, передбачених відповідними кошторисами та планами асигнувань (із змінами) на грудень 2017 року, відповідно до наявних первинних документів; до 26 грудня 2017 року забезпечити перерахування вільних залишків коштів на видаткових рахунках управлінь, в тому числі підпорядкованих їм відділень, по яких не подано платіжні доручення до органів ДКСУ на доходний рахунок Фонду та подати довідку про повернення коштів до 27 грудня 2017 року (а.с.227 т.1).
Відповідно до зведеної відомості №15 на виплату заробітної плати за ІІ половину грудня 2017 року працівникам Снятинського відділення УВДФССУ в Івано-Франківській області на поточний рахунок ОСОБА_1 26 грудня 2017 року зараховано 23 437,88 грн (а.с.228 т.1).
З матеріалів справи вбачається, що з 22 по 29 грудня 2017 року позивачка перебувала на стаціонарному лікуванні (а.с.54-55, 56 т.1 ). У зв`язку з цим згідно наказу управління від 02 січня 2018 року №01-к скасовано попередній наказ від 21 грудня 2017 року про звільнення в частині дати звільнення. Звільнено її із займаної посади з 02 січня 2018 року. Також зобов`язано відділ фінансово-економічної діяльності, бухгалтерського обліку та звітності Снятинського відділення здійснити перерахунок сум належних позивачці при звільненні (а.с.131 т.1).
Як підтверджується актом від 02 січня 2018 року ОСОБА_1 була відсутня на роботі з 14.50 год по 17.15 год (а.с.229 т.1). Листом від 02 січня 2018 року №01-04 її було повідомлено про звільнення з роботи та необхідність отримання трудової книжки (а.с.230 т.1). 
За змістом акту від 05 січня 2018 року вона відмовилась від ознайомлення із наказами від 21 грудня 2017 року №257-к «Про звільнення ОСОБА_1 » та від 02 січня 2018 року №01-к «Про внесення змін до наказу від 21 грудня 2017 року №257-к» (а.с.231 т.1).
Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення.
Положеннями частини другої, третьої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації.
Обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника є однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату (постанова Верховного Суду України від 09 серпня 2017 року у справі № 6-1264цс17).
Відповідно до частин першої-третьої статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників.
З`ясовано, що відповідно до постанов правління Фонду соціального страхування України від 08 лютого 2017 року №13 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України, структури органів Фонду та створення робочих органів» (зі змінами) та від 08 лютого 2017 року № 14 «Про умови оплати праці та схеми посадових окладів працівників органів Фонду» наказом Управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області від 22 червня 2017 року № 08-ос «Про введення в дію штатних розписів відділень» введено в дію з 22 червня 2017 року штатні розписи відділень, зокрема, штатний розпис Снятинського відділення в кількості 12,5 штатних одиниць.
12 вересня 2017 року правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанову №47 «Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України», якою з 01 січня 2018 року затверджено граничну чисельність працівників Фонду у кількості 5 192 штатних одиниць. 
Постановою правління Фонду від 10 жовтня 2017 № 50 «Про затвердження структури органів Фонду» затверджено та введено в дію з 01 січня 2018 року, зокрема, структуру робочих органів виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України згідно із додатком 1. Пунктом 2.3 цієї постанови передбачено забезпечити проведення робочими органами виконавчої дирекції Фонду організаційних заходів щодо приведення структури робочих органів виконавчої дирекції Фонду згідно із вимогами додатку 1 до цієї постанови, в тому числі попередити працівників робочих органів виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці, про можливі звільнення тощо. 
На виконання вказаних постанов 31 жовтня 2017 року затверджено нові штатні розписи Управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області та його відділень. В тому числі і штатний розпис Снятинського відділення з 01 січня 2018 року в кількості 7 штатних одиниць (начальник відділення, начальник - головний бухгалтер та головний спеціаліст відділу бухгалтерського обліку та фінансових питань, начальник та головний спеціаліст відділу матеріального забезпечення та страхових виплат, начальник та головний спеціаліст відділу медичної реабілітації та соціальних послуг) (а.с.214 т.1). 
Таким чином, у відповідача дійсно проводилися зміни в організації виробництва і праці, внаслідок яких здійснювалося скорочення чисельності працівників. 
Наведене вище свідчить про необґрунтованість доводів апеляційної скарги про відсутність підстав для вивільнення працівників у порядку пункту першого частини першої статті 40 КЗпП України.
Не спроможними є і доводи апеляційної скарги щодо неналежного повідомлення про наступне звільнення, оскільки спростовуються наявним у матеріалах справи персональним попередженням ОСОБА_1 про зміни в організації виробництва і праці, зміни істотних умов праці та скорочення чисельності працівників, з яким вона ознайомлена 25 жовтня 2017 року (а.с. 211 т.1).
Згідно зі статтею 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.
При рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім`ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту»; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п`яти років з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби.
Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.
З аналізу наведених норм чинного законодавства України вбачається, що визначальним критерієм для встановлення наявності переважного права на залишення на роботі при скороченні чисельності або штату працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці є саме рівень кваліфікації працівника та продуктивність праці. Тому при вирішенні питання про звільнення працівника роботодавець зобов`язаний перевірити наявність у працівників, посади яких скорочуються, більш високої чи більш низької кваліфікації і продуктивності праці.
Для такої перевірки повинні досліджуватись документи та інші відомості про освіту і присвоєння кваліфікаційних розрядів (класів, категорій, рангів), про підвищення кваліфікації, про навчання без відриву від виробництва, про винаходи і раціоналізаторські пропозиції, авторами яких є відповідні працівники, про тимчасове виконання обов`язків більш кваліфікованих працівників, про досвід трудової діяльності, про виконання норм виробітку (продуктивність праці), про розширення зони обслуговування, про збільшення обсягу виконуваної роботи, про суміщення професій тощо. Продуктивність праці і кваліфікація працівника повинні оцінюватися окремо, але в кінцевому підсумку роботодавець повинен визначити працівників, які мають більш високу кваліфікацію і продуктивність праці за сукупністю цих двох показників. При відсутності різниці у кваліфікації і продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені в частині другій статті 42 КЗпП України.
Для виявлення працівників, які мають це право, роботодавець повинен зробити порівняльний аналіз продуктивності праці і кваліфікації тих працівників, які залишилися на роботі, і тих, які підлягають звільненню.
Матеріалами справи підтверджується, що комісією Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області під час проведення заходів зі скорочення чисельності працівників досліджувалися умови кваліфікації і продуктивності праці працівників Снятинського відділення (а.с.134, 135-149 т.1).
За сукупністю показників кваліфікації та продуктивності праці ОСОБА_1 мала нижчі показники кваліфікації та продуктивності ніж інші працівники відділення (а.с.24 т.1).
       Окрім того, зі змісту штатного розпису Снятинського відділення вбачається, що в ньому з 01 січня 2018 року відсутній відділ матеріального забезпечення та контрольно-ревізійної роботи, в якому позивач працювала на посаді начальника відділу. 
За таких обставин посилання в апеляційній скарзі на те, що позивач мала переважне право перед іншими особами на залишення на роботі не заслуговують на увагу.
Власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-3048цс15).
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Оскільки обов`язок щодо працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 01 квітня 2015 року у справі № 6-40цс15.
Отже, у період з 25 жовтня 2017 року по 02 січня 2018 року відповідач мав запропонувати позивачу, який підлягає скороченню, вакантну посаду або роботу за відповідною професією чи спеціальністю, іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Матеріалами справи підтверджується, що 21 грудня 2017 року відповідач пропонував позивачу іншу роботу на посаді головного спеціаліста відділу медичної реабілітації та соціальних послуг на час відпустки по догляду за дитиною до досягнення трирічного віку або по день фактичного виходу на роботу основного працівника. Проте від вказаної посади ОСОБА_1 відмовилась (а.с. 218 т.1).
З метою повного та всебічного з`ясування обставин у справі, перевірки доводів апеляційної скарги ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 27 травня 2020 року витребувано в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Івано-Франківській області інформацію щодо наявності вакантних посад у період з 25 жовтня 2017 року по 02 січня 2018 року, а також витяги зі штатних розписів (наявних вакансій) за цей період.
Дослідженням відомостей про вакантні посади в Управлінні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Івано-Франківській області за період з 25 жовтня 2017 року по 02 січня 2018 року, а також витягів із штатних розписів за цей період, апеляційним судом встановлено відсутність вакантних посад, які могли бути запропоновані ОСОБА_1 . 
З`ясовано, що 30 січня 2018 року начальником Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області затверджено новий штатний розпис Снятинського відділення з 01 квітня 2018 року в кількості 7 штатних одиниць. Зокрема, начальник відділення, відділ фінансово-економічної роботи, матеріального забезпечення та страхових виплат (начальник відділу, заступник начальника відділу, головний спеціаліст - 2 штатні одиниці), відділ медичної реабілітації та соціальних послуг (начальник та головний спеціаліст)(а.с.66 т.4). 
У зв`язку зі звільненням ОСОБА_4 позивачці відповідно до статті 42-1 КЗпП України 12 червня 2018 року було запропоновано посаду головного спеціаліста відділу фінансово-економічної роботи, матеріального забезпечення та страхових виплат Снятинського відділення Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування в Івано-Франківській області (а.с.223 т.2). Однак від вказаної посади вона відмовилась.
Безпідставними є також посилання апелянта на її звільнення у період тимчасової непрацездатності, оскільки наказом начальника Управління виконавчої дирекції Фонду в Івано-Франківській області від 02 січня 2018 року №01-к скасовано наказ від 21 грудня 2017 року №257-к «Про звільнення ОСОБА_1 » в частиині дати звільнення. Датою звільнення вказано 02 січня 2018 року - перший робочий день позивача після періоду тимчасової непрацездатності (а.с.23 т.1). 
Відповідно до частини четвертої статті 252 КЗпП України звільнення з ініціативи власника або уповноваженого ним органу працівників, які обиралися до складу профспілкових органів підприємства, установи, організації, не допускається протягом року після закінчення строку, на який обирався цей склад (крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі у зв`язку з станом здоров`я, що перешкоджає продовженню даної роботи, або вчинення працівником дій, за які законом передбачена можливість звільнення з роботи чи служби).
Аналогічний зміст має і частина перша статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності».
Разом з тим у матеріалах справи відсутні відомості про те, що ОСОБА_1 була членом профспілкової організації Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області. Що відповідно спростовує її твердження про неможливість звільнення її з роботи в зв`язку з такою додатковою гарантією. 
Щодо компенсації за невикористану додаткову відпустку.
В силу частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.
Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
Частиною першою статті 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Аналогічне положення передбачено статтею 24 Закону України «Про відпустки».
Розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнута на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення.
Згідно із статтею 19 Закону України «Про відпустки» жінці, яка працює і має двох або більше дітей віком до 15 років, або дитину з інвалідністю, або яка усиновила дитину, матері особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, одинокій матері, батьку дитини або особи з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, який виховує їх без матері (у тому числі у разі тривалого перебування матері в лікувальному закладі), а також особі, яка взяла під опіку дитину або особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи, чи одному із прийомних батьків надається щорічно додаткова оплачувана відпустка тривалістю 10 календарних днів без урахування святкових і неробочих днів.
Одинокою матір`ю необхідно вважати жінку, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдову; іншу жінку, яка виховує і утримує дитину сама.
Отже, право на додаткову відпустку мають такі одинокі матері: жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі і розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка вийшла заміж, але її дитина новим чоловіком не усиновлена).
Чинне законодавство не містить конкретного переліку документів, які необхідно пред`явити матері, яка виховує дитину без батька, для отримання додаткової соціальної відпустки. Для підтвердження права на зазначену відпустку в цьому випадку роботодавцю має бути пред`явлений будь-який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку документ, у якому з достатньою достовірністю підтверджується відсутність участі батька у вихованні дитини.
Одним з таких документів, наприклад, може бути: рішення суду про позбавлення відповідача батьківських прав; ухвала суду або постанова слідчого про розшук відповідача у справі за позовом про стягнення аліментів; акт, складений соціально-побутовою комісією, створеною первинною профспілковою організацією чи будь-якою іншою комісією, утвореною на підприємстві, в установі, організації, або акт дослідження комітетом самоорганізації населення, в якому зі слів сусідів (за наявності їх підписів в акті) підтверджується факт відсутності участі батька у вихованні дитини; довідка зі школи про те, що батько не бере участі у вихованні дитини (не спілкується з вчителями, не забирає дитину додому, не бере участі в батьківських зборах) тощо.
Зазначена відпустка є соціальною і надається в будь-який час календарного року, незалежно від відпрацьованого часу та часу народження дитини, до чи після. Але право на неї має лише жінка, яка працює. Тому реалізувати своє право на використання цієї відпустки вона може за умови, якщо на день початку відпустки стаж роботи в рахунок року, за який просить надати їй відпустку, тривалістю хоча б один день.
Чинним законодавством не визначено строку давності, після якого працівник втрачає право на додаткові соціальні відпустки. Якщо він з якихось причин не скористався своїм правом на таку відпустку за попередній рік, чи за кілька попередніх років, він має право використати її, а в разі звільнення, незалежно від підстав, йому має бути виплачено компенсацію за всі невикористані дні цієї відпустки.
Таким чином, якщо працівник звільняється з роботи у відповідному році і має протягом відповідного календарного року невикористану соціальну відпустку за цей рік, йому має бути виплачена за неї грошова компенсація. На новому місці роботи він не матиме права на отримання додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, оскільки така відпустка надається один раз.
З матеріалів справи вбачається, що позивачка є одинокою матір`ю та виховує неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 45, 46, 47, 48 т.1). Отже мала право на додаткову відпустку, передбачену статтею 19 Закону України «Про відпустки». Натомість при звільнені їй не було виплачено компенсацію за цю невикористану відпустку.
За таких обставин із відповідача підлягає стягненню компенсація за невикористану додаткову відпустку у розмірі 3 730,90 грн (10 днів х 373,09 грн). Зазначена сума сторонами не заперечується.
Посилання Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на те, що ОСОБА_1 не зверталася з відповідною заявою про надання такої відпустки та відпрацювала у 2018 році лише один день є необгрунтованими.
За положеннями статті 83 КЗпП України виплата компенсації не ставиться в залежність від звернення особи із заявою до роботодавця про надання такої відпустки та не залежить від відпрацьованого часу.
Згідно з частиною першою статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Оскільки при звільненні позивачці не виплачена компенсація за невикористану додаткову відпустку, то із відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 січня 2018 року по день постановлення судового рішення. Враховуючи те, що середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складала 373,09 грн розмір відшкодування за час затримки при звільненні становить 339 884,99 грн (373,09 грн х 911 днів).
Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця.
Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України.
Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків у момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Зокрема, такими правилами є правила про неустойку (статті 549 - 552 ЦК України). Аби неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини 3 статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити. Якщо неустойка стягується понад збитки (частина 1 статті 624 ЦК України), то вона також не є каральною санкцією, а носить саме компенсаційний характер. По-перше, вона стягується не понад дійсні збитки, а лише понад збитки у доведеному розмірі, які, як правило, є меншими за дійсні збитки. По-друге, для запобігання перетворенню неустойки на каральну санкцію суд має застосовувати право на її зменшення. Право суду на зменшення неустойки є проявом принципу пропорційності у цивільному праві.
Аналогічно, звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати.  
Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми.
Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований.
З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і вказала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18).
З огляду на очевидну неспівмірність розміру компенсації за невикористану додаткову відпустку із розміром середнього заробітку (більш ніж у 90 разів менший), діями роботодавця та працівника апеляційний суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідає обставинам цієї справи, розмір відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні ОСОБА_1  виплат в сумі 18 654,50 грн (п`ятикратного розміру компенсації 3730,90 х 5). 
За положеннями статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
Згідно з роз`ясненнями, які містяться в пунктах 9, 13 постанов Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення. Невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості.
Колегія суддів вважає, що у зв`язку з невиплатою належних грошових сум при звільненні позивачка зазнала втрату нормальних життєвих зв`язків, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя, що свідчить про заподіяння їй моральної шкоди.
З огляду на викладене, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що на користь ОСОБА_1 необхідно стягнути 1 500,00 грн моральної шкоди. 
За змістом статті 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Таким чином апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
В силу частини 13 статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Згідно з частинами першою та другою статті 141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача.
Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина шоста статті 141 ЦПК України).
Згідно з квитанцією №183.18944.1/194080271 від 11 лютого 2020 року ОСОБА_1 сплачено 306,00 грн судового збору за подання апеляційної скарги (а.с.31 т.4). Вказана сума сплачена відповідно до ухвали Івано-Франківського апеляційного суду від 05 лютого 2020 року, якою зважаючи на майновий стан сторони зменшено суму судового збору, яка підлягає сплаті за подання апеляційної скарги (а.с.25-26 т.4).
Враховуючи категорію справи, часткове задоволення позовних вимог, з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області на користь держави необхідно стягнути 768, 40 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
Також з відповідача на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 306,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 374, 376, 381 - 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Рішення Снятинського районного суду від 17 грудня 2019 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди скасувати.
       Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
       Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (місце знаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Андрія Мельника,11, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41315333) на користь ОСОБА_1 (місце проживання:   АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 3 730,90 грн компенсації за невикористану додаткову соціальну відпустку, 18 654,50 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та 1 500,00 грн моральної шкоди, а всього 23 885,40 грн.
       В іншій частині рішення суду залишити без змін.
       Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (місце знаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Андрія Мельника,11, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41315333) на користь держави 768,40 грн судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції.
       Стягнути з Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Івано-Франківській області (місце знаходження: м. Івано-Франківськ, вул. Андрія Мельника,11, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 41315333) на користь ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 306,00 грн судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                        Г.П. Мелінишин
Судді:                                                                                 О.В. Пнівчук
                                                                               О.О. Томин

Повний текст постанови виготовлено 06 липня 2020 року