Постанова
Іменем  України 
03 червня 2020 року
м. Київ
справа № 175/495/14
провадження № 61-39019св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцова В. О., 
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , Дніпропетровська районної державна адміністрації Дніпропетровської області,
треті особи: Державна реєстраційна служба Дніпропетровського районного управління юстиції, Садове товариство «Крона»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_4 на постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 року в складі колегії суддів: Макарова М. О., Лаченкової О. В., Петешенкової М. Ю.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог
У лютому 2014 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до   ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Дніпропетровської РДА) та з урахуванням уточнених позовних вимог просив визнати недійсними та скасувати розпорядження голови Дніпропетровської РДА: № 4623-р від 07 листопада 2008 року про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку технічної документації із землеустрою; № 6298-р від 22 грудня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0, 08 га для ведення садівництва, яка розташована на землях Садівничого товариства «Крона» (далі - СТ «Крона») на території Новоолександрівської сільської ради за межами населеного пункту Дніпропетровського району Дніпропетровської області; визнати недійсним державний акт серії ЯЖ № 928162 від 19 лютого 2009 року на ім`я ОСОБА_4 на право власності на вказану земельну ділянку; визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 щодо цієї земельної ділянки; визнати недійсною та скасувати державну реєстрацію права власності на земельну ділянку; повернути вивільнену земельну ділянку попередньому землекористувачу СТ «Крона»; а також стягнути з ОСОБА_4 , як основного порушника його прав, моральну шкоду в розмірі 6 000 грн та вирішити питання розподілу судових витрат.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що з 1986 року він є членом СТ «Крона», заснованого при Інституті технічної механіки Національної академії наук та Національного космічного агентства України (далі - ІТМ НАНУ і НКАУ), якому на праві постійного користування належать земельні ділянки площею 23, 3 га в межах населеного пункту села Старі Кодаки та площею 6, 0 га поза межами населеного пункту на території Новоолександрівської сільської ради.
У 1987 році йому, як співробітнику ІТМ НАНУ і НКАУ, було виділено в постійне користування для ведення садівництва земельну ділянку НОМЕР_2 площею 400 кв.м. Пізніше, в 1992 році йому додатково надано в постійне користування Ѕ частину земельної ділянки НОМЕР_1 , загальна площа якої становила 800 кв.м, іншу Ѕ частину цієї земельної ділянки було надано ОСОБА_6 , який в 1999 році відмовився від неї на його користь.
Зазначав, що з 2000 року і до цього часу він та його родина відкрито, безперервно на законних підставах користуються виділеною йому в постійне користування (з набуттям права безоплатної приватизації) земельною ділянкою НОМЕР_1 в СТ «Крона», виростили на ній багаторічний фруктовий сад та сплачують в повному обсязі цільові та членські внески за користування нею.
У 2005 році в СТ «Крона» було обрано новий склад членів правління, який змінив назву та статут юридичної особи на Обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Крона» (далі - ОК «СТ «Крона»).
У 2009 році він дізнався, що в списках членів ОК «СТ «Крона», поданих головою товариства ОСОБА_7 до податкової служби для сплати земельного податку, на земельній ділянці НОМЕР_1 зазначена відповідач ОСОБА_4 . В подальшому в 2010 році йому стало відомо, що 19 лютого 2009 року на ім`я ОСОБА_4 на підставі розпорядження голови Дніпропетровської РДА № 6298 від 22 грудня 2008 року видано державний акт на право власності на цю земельну ділянку, яку 23 березня 2010 року вона відчужила на користь відповідача ОСОБА_3 . 
Вказував, що ОСОБА_4 ніколи земельною ділянкою АДРЕСА_1 » не користувалася і права на неї не набувала, фактично заволоділа земельною ділянкою у незаконний спосіб, а відтак не мала права її відчужувати на користь ОСОБА_3 . 
Окрім цього, зазначав, що внаслідок таких протиправних дій ОСОБА_4 йому та членам його сім`ї завдано моральну шкоду, яка полягає в душевних стражданнях, порушенні звичного способу життя, розмір якої оцінений ним у 6 000 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено.
Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року вищевказане рішення суду першої інстанції скасовано в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , Дніпропетровської РДА про визнання недійсними розпоряджень, державного акта на право власності на землю та договору купівлі-продажу земельної ділянки і ухвалено нове про задоволення позову в цій частині. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 квітня 2016 року рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2015 року та рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 20 жовтня 2014 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.
Ухвала мотивована, зокрема, тим, що суд першої інстанції не розглянув клопотання про застосування позовної давності до спірних правовідносин.
Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року в задоволенні позову відмовлено.
Суд першої інстанції виходив з того, що позов пред`явлено з пропуском позовної давності, а тому підстав для його задоволення немає.
Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 року (з урахуванням ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 07 червня 2018 року про виправлення описок в постанові) рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року скасовано та ухвалено нове про часткове задоволення позову.
Визнано незаконним розпорядження голови Дніпропетровської РДА № 4623-р від 07 листопада 2008 року про надання дозволу ОСОБА_4 на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0, 08 га у власність для ведення садівництва за рахунок земель СТ «Крона».
Визнано незаконним розпорядження голови Дніпропетровської РДА № 6298-р від 22 грудня 2008 року про передачу у власність ОСОБА_4 земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0, 0800 га для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Новоолександрівської сільської ради за рахунок земель обслуговуючого кооперативу СТ «Крона».
Визнано недійсним державний акт серії ЯЖ № 928162 від 19 лютого 2009 року на право власності на земельну ділянку, виданий Дніпропетровською РДА на ім`я ОСОБА_4 .
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0, 0800 га на території Новоолександрівської сільської ради в садовому товаристві «Крона» від 23 березня 2010 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сидорович В. А., за реєстром № 495.
Визнано недійсною та скасовано державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за кадастровим номером 1221486200:01:137:0296, площею 0, 080 га для ведення садівництва, яка розташована на землях СТ «Крона» під номером 424, на території Новоолександрівської сільської ради за межами населеного пункту Дніпропетровського району Дніпропетровської області.
Стягнуто із ОСОБА_4 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати у розмірі по 786, 70 грн з кожного.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Рішення апеляційного суду мотивовано тим, що ОСОБА_4 набула право власності на земельну ділянку не в установленому законом порядку, оскільки ця ділянка раніше була передана іншим особам і не вилучалась у цих осіб із підстав передбачених законом, а тому наявні підстави для задоволенні позову в частині вимог про визнання незаконними оспорюваних розпоряджень голови Дніпропетровської РДА щодо передачі земельної ділянки ОСОБА_4 , визнання недійсним державного акту на праві власності, виданого на її ім`я, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, укладеного між відповідачами, та скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку.
Водночас суд апеляційної інстанції не знайшов підстав для задоволення позову в частині відшкодування моральної шкоди з огляду на положення статті 1167 ЦК України, а також в частині передачі земельної ділянки СТ «Крона», оскільки товариство таких вимог не заявляло, а позов заявлений фізичною особою, яка діє у своїх інтересах, а не в інтересах товариства.
Окрім цього, врахувавши, що в листопаді 2012 року з першим позовом до відповідача ОСОБА_4 звернувся прокурор в інтересах ОСОБА_1 і предметом спору була земельна ділянка АДРЕСА_1 », внаслідок чого позовна давність була перервана, суд апеляційної інстанції вважав, що звернення ОСОБА_1 до суду із вказаним позовом у 2014 році відповідає вимогам частини першої статті 261, статті 264 ЦК України та позовна давність ним не пропущена.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
У червні 2018 року ОСОБА_4 звернулася до Верховного Судуз касаційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить скасувати постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 року та залишити в силі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 жовтня 2017 року.
Касаційна скарга мотивована тим, що з 2006 року вона була членом СТ «Крона» та в законний спосіб на підставі розпорядження органів виконавчої влади приватизувала земельну ділянку НОМЕР_1 розміром 0, 08 га для ведення садівництва, власником якої на даний час є ОСОБА_3 . 
Вважає, що позивач своє право на користування цією земельною ділянкою не довів, оскільки членська книжка та квитанції за комунальні послуги не є державними документами, які підтверджують право на землю. До того ж з даним позовом до суду він звернувся після спливу позовної давності.
Проте суд апеляційної інстанції на вказане уваги не звернув, неповно з`ясував обставини, які мають значення для справи, в результаті чого дійшов помилкових висновків про часткове задоволення позову.   
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 24 липня 2018 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали із суду першої інстанції.
06 серпня 2018 року справа № 175/495/14-ц надійшла до Верховного Суду.
21 серпня 2018 року ОСОБА_1 надіслав до касаційного суду відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, а оскаржувану постанову апеляційного суду без змін.
Ухвалою Верховного Судувід 25 травня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
За вказаних обставин тут і надалі положення ЦПК України застосовуються          у редакції, яка діяла до 08 лютого 2020 року.
Підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права (частина друга статті 389 ЦПК України).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої інстанції та апеляційної інстанції без змін, а скаргу без задоволення.
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що відповідно до державного акту І-ДП № 003172 від 09 грудня 1997 року, виданого СТ «Крона» (Інститут технічної механіки) Новоолександрівською сільською Радою народних депутатів Дніпропетровського району Дніпропетровської області, товариству передана у постійне користування земля площею 29, 3 га для ведення садівництва. Акт виданий на підставі рішення Новоолександрівської сільської Ради народних депутатів № 16 від 21 лютого 1994 року. Згідно із планом землекористування ця земля складається із двох окремих земельних ділянок. 
Рішенням Новоолександрівської сільської ради від 11 липня 2014 року затверджене фактичне місце розташування двох окремих земельних ділянок СТ «Крона».
Позивач ОСОБА_1 є членом СТ «Крона» із моменту заснування у 1986 році. 
Згідно з випискою із протоколу спільного засідання профспілкового комітету та адміністрації Інституту технічної механіки № 1 від 15 січня 1987 року, на засіданні розподілено земельні ділянки у СТ «Крона» та затверджено список розподілу земельних ділянок між членами товариства. Із цього списку виявлено, що ОСОБА_1 було виділено земельну ділянку НОМЕР_2 .
Довідкою профспілкового комітету ІТМ НАНУ і НКАУ № 11 від 25 червня 2008 року підтверджується та обставина, що для розширення садової ділянки, ОСОБА_1 на новій території СТ «Крона» було виділено ще Ѕ частину земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0, 04 га на підставі рішення профспілкового комітету № 30 від 10 листопада 1992 року, а в подальшому позивачу надано іншу Ѕ частину цієї земельної ділянки НОМЕР_1. Вказані обставини підтверджуються також листом профспілкового комітету від 08 травня 2008 року, надісланим на адресу голови товариства із доданими списками членів товариства.
Факт користування ОСОБА_1 спірною земельною ділянкою НОМЕР_1 підтверджується копіями членських книжок та фінансовими документами про оплату членських внесків і послуг товариства на обслуговування земельних ділянок.
У матеріалах справи відсутні належні та достовірні докази про те, що ОСОБА_1 був позбавлений права користування наданою йому спірною земельною ділянкою НОМЕР_1 .
Згідно з розпорядженням голови Дніпропетровської РДА від 07 листопада 2008 року № 4623-р ОСОБА_4 надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку НОМЕР_1 площею 0, 08 га у власність для ведення садівництва за рахунок земель СТ «Крона» за межами населеного пункту на території Новоолександрівської сільської ради.
Відповідно до розпорядження голови Дніпропетровської РДА від 22 грудня 2008 року № 6298-р ОСОБА_4 передано земельну ділянку НОМЕР_1 загальною площею 0, 08 га, з них: багаторічних насаджень - 0, 08 га для ведення садівництва за межами населеного пункту на території Новоолександрівської сільської ради за рахунок земель обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Крона».
На підставі вказаного розпорядження ОСОБА_4 видано державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯЖ № 928162 від 19 лютого 2009 року.
23 березня 2010 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки НОМЕР_1 площею 0, 08 га, кадастровий номер 1221486200-01-137-0296, розташованої на території Новоолександрівської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, згідно з яким власником земельної ділянки стала ОСОБА_3 Договір посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського районного округу Сидоровичем В. А.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Відповідно до статті 52 Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР» від 26 травня 1988 року, який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин, садівничі і садово-городні товариства є складовою частиною системи кооперації.
Згідно із статтею 9 Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР» володіння і користування землею та іншими природними ресурсами кооператив здійснює у встановленому порядку.
За приписами статті 11 Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР» кооператив вважається створеним з моменту його державної реєстрації.
Відповідно до статті 15 Закону СРСР «Про кооперацію в СРСР»  реорганізація (злиття, приєднання, розділення, виділення, перетворення) і припинення діяльності (ліквідація) кооперативу провадяться за рішенням його загальних зборів, за рішенням виконавчого комітету ради народних депутатів.
Статтею 28  Закону України «Про кооперацію»  від 10 липня 2003 року визначено реорганізація (злиття приєднання, поділ, виділення, перетворення) кооперативу відбувається за рішенням загальних зборів членів кооперативу у порядку, визначеному законодавством та статутом кооперативу.
У разі реорганізації права та обов`язки кооперативу переходять до його правонаступників.
Юридична особа є такою, що припинилася, з дня внесення до Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України запису про її припинення (статті 104 ЦК України), з цього часу, за правилами статті 29 ЦПК України, юридична особа втрачає цивільну процесуальну дієздатність.
Апеляційний суд встановив, що відповідно до свідоцтв про державну реєстрацію юридичної особи та довідок існували як Садове товариство «Крона», так і обслуговуючий кооператив «Садове товариство «Крона».
Пунктом 3.1 статуту Садового товариства «Крона» та пунктами 4.3, 6.1-6.3 статуту обслуговуючого кооперативу «Садове товариство «Крона» передбачений порядок набуття членства у товариствах. 
Матеріали справи не містять доказів про те, що саме обслуговуючому кооперативу «Садове товариство «Крона» виділялись якісь земельні ділянки, а сторони не заперечували того, що діяльність обслуговуючого кооперативу пов`язана саме із земельними ділянками Садового товариства «Крона».
Статтею 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. 
Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. 
Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій; одержання земельних ділянок із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених цим Кодексом. 
Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. 
Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом.
Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів.
Статтею 141 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою, а саме: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини.
У частині першій статті 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Як установлено судом апеляційної інстанції, позивач є членом СТ «Крона», до теперішнього часу фактично володіє та користується земельною ділянкою НОМЕР_1, жодних доказів щодо припинення його прав на цю земельну ділянку матеріали справи не містять.
Таким чином, установивши, що надання спірної земельної ділянки відповідачу ОСОБА_4 та оформлення права власності на земельну ділянку здійснено в період, коли вона не була вільною, апеляційний суд, на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, з урахуванням установлених обставин і вимог закону, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позову.
Доводи касаційної скарги ОСОБА_4 щодо пропуску позовної давності колегія суддів відхиляє з огляду на таке.
Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач ОСОБА_4 подала заяву про застосування позовної давності.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). 
Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття       257 ЦК України).
Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.
Якщо позовні вимоги судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, суд зобов`язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України і вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв`язку зі спливом позовної давності, або за наявності поважних причин її пропущення - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму).
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України).
Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники.
Звертаючись до суду з даним позовом, позивач стверджував, що в 2010 році він дізнався про те, що земельна ділянка НОМЕР_1 , якою він в установленому законом порядку користується, перебуває у власності відповідача, після чого він звернувся до прокурора із заявою про захист його прав.  
Установлено, що 15 листопада 2012 року прокурор Дніпропетровського району в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , Новоолександрівської сільської ради, Дніпропетровської районної державної адміністрації про визнання недійсними розпоряджень та державного акту на землю. Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 29 листопада 2012 року позов прокурора було задоволено частково, але рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2013 року вказане рішення місцевого суду скасовано та ухвалено нове про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що 23 березня 2010 року ОСОБА_4 відчужила спірну земельну ділянку на користь ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі в справі.
За змістом частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників (належних відповідачів), а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.
Ураховуючи те, що з позовом про порушення свого права на спірну земельну ділянку позивач, в інтересах якого діяв прокурор, вперше звернувся у 2012 році (тобто в межах позовної давності), однак до участі в справі не було залучено всіх належних відповідачів, колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про те, що звернувшись у 2014 році із вказаним позовом ОСОБА_1 не пропустив позовну давність, перебіг якої почався знову з 2012 року, а тому доводи касаційної скарги в цій частині є безпідставними.
Інші аргументи касаційної скарги не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки зводяться до незгоди заявника з висновками апеляційного суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов?язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для їх скасування. Не може бути скасоване правильне по суті  і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстав для його скасування немає. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення, а постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 рокубез змін.
Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України        суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції. 
Оскільки касаційна скарга залишена без задоволення, немає підстав для нового розподілу судових витрат. 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України Верховний Суд  у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_4 залишити без задоволення.
Постанову Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 травня 2018 рокузалишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття,  є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	В. О. Кузнєцов	
Судді:	В. М. Ігнатенко С. О. Карпенко  В. А. Стрільчук	
 	                                   М. Ю. Тітов