УХВАЛА

04 серпня 2020 року  
Київ
справа №440/4736/19
адміністративне провадження №К/9901/18293/20

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Гімона М.М.,
суддів: Гусака М.Б.,  Усенко Є.А., 
перевіривши касаційну скаргу  Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі № 440/4736/19 за позовом Комунального підприємства Полтавської обласної ради "Полтававодоканал" до Головного управління ДПС у Полтавській області про визнання протиправним та скасування рішення ,
ВСТАНОВИВ:
27.07.2020 до суду надійшла касаційна скарга  Головного управління ДПС у Полтавській області  (далі - скаржник), направлена до суду поштою 23.07.2020.
Під час перевірки касаційної скарги встановлено, що вона не відповідає вимогам статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), а тому підлягає залишенню без руху, з огляду на таке.
Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на судове рішення, зазначене у частинах другій і третій статті 328 цього Кодексу, в касаційній скарзі зазначається обґрунтування того, в чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного судового рішення (рішень).
Отже, системний аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині першій статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення. 
З огляду на зміст касаційної скарги, підставою для касаційного оскарження судових рішень у цій справі зазначено неправильне застосування судами норм матеріального права при здійсненні висновків, які стали підставою для задоволення позову (при відсутності висновку Верховного Суду у цьому аспекті), а саме: 
- неможливість стягнення контролюючим органом без відповідного звернення до суду (за рішенням керівника відповідного податкового органу) податкового боргу шляхом окрім стягнення безготівкових коштів з рахунків у банках, ще й з рахунків в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах КП ПОР "Полтававодоканал";
- відсутність у рішенні від 13.09.2019 №1/16-01 розміру податкового боргу та періоду його виникнення.
При цьому зазначена скаржником підстава касаційного оскарження обґрунтована таким:
- дотримання податковим органом алгоритму стягнення податкового боргу комунальних підприємств; 
- неправильність врахування судами як преюдиційної постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2018 у справі №820/2920/18;
- наявність у позивача статусу боржника;
- податковий борг перевищує 5 мільйонів гривень;
- позивач не спростував обставини виникнення, існування і розмір податкового боргу;
- враховуючи нормативно врегульований порядок дій при стягненні коштів платника, контролюючий орган реалізовує свої повноваження шляхом виставлення інкасових доручень до банківських установ, в яких відкриті рахунки КП ПОР "Полтававодоканал", що безпосередньо вказано у рішенні від 13.09.2019 №1/16-01 про стягнення коштів платника податків з рахунків у банках у рахунок погашення податкового боргу;
- наявність листа ГУ ДПС у Полтавській області від 20.09.2019 №1676/10/16-31-50-10-15, яким деталізовано рішення від 13.09.2019 №1/16-01 виходячи з його назви, та деталізовано алгоритм стягнення коштів: з рахунків платника податків у банках, а не з рахунків в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах;
- контролюючим органом зараховуються стягнуті з рахунків платника податків кошти згідно з черговістю виникнення податкового боргу в межах суми податкового боргу, яка обліковується в інтегрованій картці платника, що виключає можливість такого стягнення в подвійному розмірі або у розмірі, більшому ніж зазначено у листі ГУ ДПС від 20.09.2019 №1676/10/16-31-50-10-15;
- наявність постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2019 у справі №813/4921/17, відповідно до якої з 01.01.2017 контролюючі органи отримали можливість стягувати податковий борг без необхідності отримання рішення суду, а лише на підставі рішення керівника відповідного податкового органу;
- листом ГУ ДПС у Полтавській області від 20.09.2019 №1676/10/16-31-50-10-15 надано для КП ПОР "Полтававодоканал" детальну інформацію про наявність податкового боргу станом на 13.09.2019 в сумі 11512538,59 грн, що в свою чергу надає можливість платнику податків з`ясувати розмір податкового боргу, який підлягав стягненню на підставі рішення ГУ ДПС від 13.09.2019 №1/16-01, а період виникнення цього боргу платник податків має можливість самостійно встановити за даними інтегрованих карток в "Електронному кабінеті платника".
Разом з тим, як вбачається зі змісту судових рішень у цій справі, судами не поставлено під сумнів наявність у позивача податкового боргу, який перевищує 5 мільйонів гривень, а так само і можливість у такому випадку приймати контролюючим органом рішення про стягнення податкового боргу без попереднього звернення до суду. 
Також суд апеляційної інстанції акцентував увагу відповідача на тому, що оскаржуване позивачем рішення від 13.09.2019, в першу чергу, є неправомірним не у зв`язку з недотриманням податковим органом алгоритму стягнення податкового боргу з комунального підприємства, а у зв`язку з тим, що приписами статті 95 ПК України не передбачено права контролюючого органу ініціювати стягнення податкового боргу шляхом стягнення коштів з рахунків такого платника у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установ. Натомість органи, які здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів не відносяться до установ банку.
Також суд апеляційної інстанції визнав безпідставним посилання відповідача на лист ГУ ДПС у Полтавській області від 20.09.2019 р. № 1676/10/16-31-50-10-15, в якому зазначено, що безпосередньо назва рішення від 13.09.2019 р. № 1/16-01 деталізує алгоритм стягнення коштів, а саме - з рахунків платника податків у банках у рахунок погашення податкового боргу, а не з рахунків органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах. Безпідставність таких доводів суд обґрунтував тим, що адміністративний суд надає оцінку спірному рішенню виходячи не з його назви, а зі змісту такого рішення, в якому податковий орган, всупереч вимогам статті 95 ПК України, вирішив стягнути податковий борг, зокрема, і шляхом стягнення коштів з рахунків такого платника у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установ, що не передбачено нормами податкового законодавства.
Отже, зі змісту судових рішень вбачається, що суди задовольнили позов з двох підстав (про які зазначає і сам скаржник): 
1) основної - протиправність ініціювання контролюючим органом стягнення податкового боргу шляхом стягнення коштів з рахунків такого платника у органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установ;
2) додаткової -  відсутність у рішенні від 13.09.2019 №1/16-01 відомостей про розмір податкового боргу та періоду його виникнення.
Доводи скаржника, що суди задовольнили позов саме на підставі наявності постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 26.10.2018 у справі №820/2920/18 і преюдиційності її значення не відповідають дійсності, виходячи зі змісту оскаржених судових рішень. Зазначення судом першої інстанції про наявність судового рішення у подібній справі не свідчить про застосування цієї постанови як преюдиції у цій справі.
Зазначаючи про відсутність висновку Верховного Суду з питання можливості стягнення контролюючим органом без відповідного звернення до суду (за рішенням керівника відповідного податкового органу) податкового боргу шляхом стягнення безготівкових коштів з рахунків в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах КП ПОР "Полтававодоканал", скаржник не зазначає обґрунтування з відповідним тлумаченням ним норм права, які впротивагу висновкам судів попередніх інстанцій свідчать про наявність такого права у контролюючого органу.
Водночас скаржник зазначає, що листом від 20.09.2019 р. № 1676/10/16-31-50-10-15 усунуто суперечність оскарженого рішення від 13.09.2019 р. № 1/16-01 виходячи з його назви, що податковий борг буде стягуватися виключно з рахунків платника у банках, а не з рахунків в органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, та інших фінансових установах. 
Отже, враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що наведене скаржником обґрунтування не узгоджується із визначеною ним підставою касаційного оскарження судових рішень.
Зазначена суперечність унеможливлює відкриття касаційного провадження у цій справі на підставі, визначеній скаржником. Фактично, зі змісту касаційної скарги вбачається обґрунтоване посилання виключно на відсутність висновку Верховного Суду з питання можливості скасування рішення контролюючого органу про стягнення податкового боргу внаслідок відсутності у ньому відомостей про розмір боргу платника податків, що підлягає стягненню.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, в той час як відсутність висновку Верховного Суду з питання застосування норм права у подібних правовідносинах відповідає пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази. 
При цьому, з урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх помилкове (некоректне) визначення, а так само  визначення безвідносно до предмета спору, може в подальшому унеможливити її розгляд.
Колегія суддів звертає увагу скаржника на вимогах щодо форму і змісту, яким має відповідати касаційна скарга.
Так, у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно , а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.
У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Відповідно до частини другої статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу. 
Згідно положень частини першої та другої статті 169 КАС України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху. В ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.
Відповідно до частини шостої статті 332 КАС України питання про залишення касаційної скарги без руху вирішується колегією суддів у складі трьох суддів не пізніше двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги. Питання про повернення касаційної скарги суд касаційної інстанції вирішує протягом двадцяти днів з дня надходження касаційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.
На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 169, 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу  Головного управління ДПС у Полтавській області на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 25.02.2020 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 30.06.2020 у справі № 440/4736/19  залишити без руху.
Надати скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, а саме:
- надати касаційну скаргу, оформлену відповідно до вимог статті 330 КАС України, зокрема, із зазначенням підстави (підстав), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута скаржнику.
Роз`яснити, що відповідно до пункту 3 Розділу VI «Прикінцеві положення» КАС України, в редакції Закону України від 18.06.2020 №731-ІХ, під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), суд за заявою особи продовжує процесуальний строк, встановлений судом, якщо неможливість вчинення відповідної процесуальної дії у визначений строк зумовлена обмеженнями, впровадженими у зв`язку з карантином.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання й оскарженню не підлягає.

Судді	М.М. Гімон М.Б. Гусак   Є.А. Усенко