УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №295/6213/19 Головуючий у 1-й інст. Перекупка І. Г. 
Категорія 109 Доповідач Павицька Т. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 липня 2020 року 

Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючого         Павицької Т. М.,
суддів                 Трояновської Г.С., Миніч Т.І.,

за участю секретаря                Ковальської Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі  цивільну справу №295/6213/19 за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 про поділ майна подружжя за  апеляційною скаргою  представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 березня 2020 року, ухвалене під головуванням судді Перекупки І.Г. в м. Житомирі,

в с т а н о в и в :

У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із даним позовом, у якому просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за ним та за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частини квартири АДРЕСА_1 . Позовні вимоги мотивував тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 25.05.1985 по 08.04.2015 рік. Заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08.04.2015 шлюб між сторонами було розірвано. Під час перебування у шлюбі вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 03.02.1996 року. Ринкова вартість квартири, станом на 23.04.2019 складала 67 500,00 грн. ОСОБА_1 зазначав, що на час звернення до суду з даним позовом він у квартирі не проживає, а тому просив поділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя.
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 12 березня 2020 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – ОСОБА_3 посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Зазначає, що позивач не пропустив строки звернення до суду з даним позовом, оскільки останній має незадовільний стан здоров`я, про розірвання шлюбу він дізнався у 2019 році. Зазначає, що у даному випадку слід виходити не з моменту, коли сторони розірвали шлюб, а з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт розірвання шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. 
       У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначає, що позивачем пропущені строки звернення до суду з вимогою до відповідача про поділ майна між подружжям, виходячи з тих обставин, що шлюб між сторонами було розірвано 08 квітня 2015 року, про порушення свого майнового права позивачу було відомо ще до моменту розірвання шлюбу, а тому саме з моменту припинення шлюбу між сторонами починається перебіг позовної давності. Отже, строк позовної давності щодо зверення до суду з вимогою про поділ майна подружжя сплив 07 квітня 2018 року. 
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів справи, сторони з 25 травня 1985 року перебували у зареєстрованому шлюбі.
Шлюб між сторонами у справі розірвано на підставі заочного рішення Житомирського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року.
Під час шлюбу подружжя Котвіцьких придбали квартиру АДРЕСА_1 , згідно договору купівлі-продажу від 03.02.1996 року. 
Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Зазначена правова позиція викладена у постанові  Великої Палати Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018 року.
Набуття майна за час перебування у шлюбі створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов`язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю.
Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім`я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя.
Заінтересована особа може довести, що майно придбане нею у шлюбі, але за її особисті кошти. У цьому разі презумпція права спільної сумісної власності на це майно буде спростована.
Якщо ж заява, одного з подружжя, про те, що річ була куплена на її особисті кошти не буде належним чином підтверджена, презумпція права спільної сумісної власності подружжя залишиться непохитною.
Таким чином, тягар доказування у справах цієї категорії покладено на того із подружжя, хто заперечує проти визнання майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя.
У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України).
Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка закріплені в статті 57 СК України, в пунктах 1-3 частини першої якої визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Заперечуючи проти позовних вимог ОСОБА_2 посилалася на договір купівлі-продажу від 02 лютого 1996 року, за яким її мати ОСОБА_4 продала квартиру в м. Житомирі, а отримані гроші подарувала їй. За подаровані кошти вона купила спірну квартиру. Факт дарування грошей підтверджується показами свідків. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_5 .
З копії договору купівлі-продажу від 02 лютого 1996 року, посвідченого Першою житомирською державною конторою вбачається, що ОСОБА_5 та ОСОБА_6 продали ОСОБА_7 квартиру АДРЕСА_2 . Згідно п.2 договору купівлі-продажу продаж вчинено за 25 000 000 ( двадцять п`ять мільйонів ) крб. Пункт 2 договору купівлі-продажу, щодо ціни за якою була продана квартира ніким не оспорено, в судовому порядку цей пункт недійсним не визнавався.
Отже, ОСОБА_4 не була єдиною власницею квартири, яка відчужена 02.02.1996, а тому сума коштів за яку була продана квартира ділилася між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Згідно п. 2 договору купівлі-продажу від 03 лютого 1996 року, укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2 , продаж квартири АДРЕСА_3 здійснено за 128 193 000 ( сто двадцять вісім мільйонів сто дев`яносто три тисячі) крб.
Таким чином спірна квартира була куплена за значно більшу суму коштів, ніж квартира, яка продана ОСОБА_5 та ОСОБА_6 .
Згідно ч.1 ст.244 ЦК України ( 1963 року, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу) договір дарування на суму понад 500 карбовнців, а при даруванні валютних цінностей – на суму 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений.
Матеріали справи не містять нотаріально посвідченого договору дарування коштів, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 . 
Згідно з частиною другою ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
    Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
В силу ч.1 ст.244 ЦК України ( 1963 р.), ч.2 ст.78 ЦПК України показання свідків за відсутності інших належних та допустимих доказів, не можуть бути достатнім доказом на підтвердження укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 договору дарування грошей, за які нібито остання купила квартиру АДРЕСА_3 .
З матеріалів справи встановлено, що рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів №22 від 19.01.1987 року дозволено обмін належної частини житлової площі 15 кв.м. ОСОБА_2 , яка проживає по АДРЕСА_4 , що складається із 2-х кімнат площею 30,0 кв.м. з ОСОБА_6 , яка поживає по АДРЕСА_5 , що складається із 1 кімнати площею 17,9 кв.м.
19 січня 2001 року за договором купівлі-продажу ОСОБА_4 купила в ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_6 .
З огляду на викладене, суд першої інстанці дійшов помилкового висновку, що квартира АДРЕСА_3 , є особистою власністю ОСОБА_2 .
       Висновок суду першої інстанції про те, що   ОСОБА_1  та ОСОБА_2  не проживали однієї сім`єю з 1987 року по 1996 рік  не підтверджений належними та допустими доказами, а доказування  не може грунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). 
Факт відсутності реєстрації ОСОБА_1 у спірній квартирі не свідчить, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 припинили спільне проживання з 1987 року.
В заочному рішенні Житомирського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року суд першої інстанції зазначив, що твердження позивача, що сімейне життя сторін не склалося, шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, відповідачем не спростовані. Разом з тим в судовому рішення відсутнє посилання на те, що сторони не підтримують подружніх відносин саме з 1987 року. 
Що стосується висновку суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови у задоволенні позову, то апеляційний суд виходить з наступного. 
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність встановлюється у три роки ( ст.257 ЦК України).
Відповідно до загальних вимог частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.
Відповідно до частини другої статті 72 СК України та роз`яснень, викладених у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.
Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15.
Згідно з частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.
09 серпня 2019 року до суду першої інстанції надійшла заява ОСОБА_2 про застосування позовної давності, яка обґрунтована тим, що позивач, звернувшись з позовом про поділ майна подружжя 23 квітня 2019 року, пропустив строк позовної давності, оскільки шлюб між нею та ОСОБА_1 розірвано ІНФОРМАЦІЯ_1 2015 року. Вважала, що позивач про ймовірне порушення свого права дізнався з моменту розірвання шлюбу, тобто з 08 квітня 2015 року.
Не погоджуючись з доводами відповідача щодо порушення строку позовної давності, 07 листопада 2019 року представник позивача подав заяву про поновлення стрку позовної давності, в якій зазначив, що в 2013 році ОСОБА_1 переніс інсульт, він тривалий час взагалі був прикутий до ліжка, з ОСОБА_2 не проживає за однією адресою, оскільки вона не бажає доглядати за чоловіком-інвалідом, саме через проблеми зі здоров`ям ОСОБА_2 і вигнала його зі спільно придбаної квартири. На теперішній час за ним доглядає сестра, яка проживає у с. Пряжево. Лише на початку 2019 року після звернення ОСОБА_2 з проханням відмовитися від своєї частки в спільній квартирі, він дізнався, що вони розлучені і вирішив звернутися до суду про поділ майна подружжя. 
Встановлено, що шлюб між сторонами розірвано заочним рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 08 квітня 2015 року. 
Відтак, участі у справі про розірвання шлюбу ОСОБА_1 не приймав. В матеріалах справи відсутні докази отримання позивачем судового рішення.
Згідно довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 664892 від 18.02.2014 року ОСОБА_1 має першу групу інівалідності та потребує строннього догляду. Інвалідність встановлена безстроково.
Таким чином, доводи ОСОБА_2 про пропуск позивачем позовної давності є необґрунтованими, оскільки перебіг строку позовної давності починається не з моменту розірвання між сторонами шлюбу, а з часу, коли позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого майнового права.
ОСОБА_2 не надала доказів на підтвердження того, що з часу розірвання шлюбу вона заперечувала право позивача на спірне майно, тобто вона не довела обставин, які б могли вказувати на інший початок перебігу позовної давності, ніж 2019 рік.
За наведених обставин, суд першої інстанції дійшов до помилковго висновку про наявність правових підстав для застосування позовної давності та відмови у задоволенні позову з цих підстав.
Оскільки строк позовної давності на звернення до суду ОСОБА_1 не пропустив, а тому його заява про поновлення такого строку від 07 листопада 2019 року не підлягає задоволенню.
Дослідивши наявні у матеріалах справи докази у їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскільки спірна квартира була придбана у шлюбі, і ОСОБА_2 не надала належних та допустимих доказів на підтвердження придбання її за особисті кошти, зазначене нерухоме майно є спільною сумісною власністю колишнього подружжя та підлягає поділу між ними у рівних частках шляхом визнання права власності за кожним з них. 
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст.141 ЦПК України.
Відповідно до частини 6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. 
Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, який звільнений від сплати судового збору.
Відповідно довідки до акта огляду МСЕК серія 10 ААБ № 664892 від 18.02.2014 року позивач ОСОБА_1 є інвалідом І групи. 
Згідно з п. 9 ч.1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.
Враховуючи те, що позивач ОСОБА_1 звільнений від сплати судового збору, а тому судовий збір за подання позовної заяви в сумі 768 грн 40 коп. та апеляційної скарги в сум 1 152 грн 60 коп., необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь держави.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12 березня 2020 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя задовольнити.
Визнати за ОСОБА_1 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .
Визнати за ОСОБА_2 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_3 .
Стягнути з ОСОБА_2 на користь держави 1 921 грн судового збору.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути  оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. Дата складення повного тексту судового рішення 15 липня 2020 року.

Головуючий 

Судді