ПОСТАНОВА
Іменем України

16 вересня 2020 року 
Київ
справа №812/942/17
адміністративне провадження №К/9901/19682/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Шевцової Н.В.,
суддів: Радишевської О.Р.,  Уханенка С.А., 
розглянувши у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу № 812/942/17
за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017   року, прийняте у складі головуючого судді Пляшкової К.О.,
та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018   року в складі колегії суддів: головуючого судді Геращенка І.В., суддів:    Арабей   Т.Г., Міронової Г.М.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору
1.   03 липня 2017 року ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Луганського окружного адміністративного суду із позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (далі – відповідач, ВЧ НОМЕР_1 ), в якому, з урахуванням уточнень, просив:
1.1 визнати незаконними та протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо нарахування грошового забезпечення у порушення законодавства України, а саме не нарахування позивачу протягом квітня-грудня 2015 року надбавки за вислугу років в розмірі 10%;
1.2 визнати незаконними та протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови у виплаті позивачу грошової компенсації вартості за неотримане речове майно;
1.3 визнати незаконними та протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо утримання із грошового забезпечення позивача військового збору, починаючи з 09 вересня 2015   року по 08 квітня 2016 року;
1.4 зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити надбавку за вислугу років, яку позивач недоотримав протягом квітня-грудня 2015 року, що встановлено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 04 липня 2014 року № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам», і провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату;
1.5 зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок грошового забезпечення позивача, у зв`язку з невірним нарахуванням розміру надбавки за вислугу років, з урахуванням надбавки за виконання особливо важливих завдань, з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідно до наказу Міністерства внутрішніх справ України від 04 липня 2014 року № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» і провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату;
1.6 зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок одноразової грошової допомоги позивача, з урахуванням невиплачених коштів, відповідно до наказу МВС України від 04 липня 2014 року № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» і провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату;
1.7 зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок грошового забезпечення та здійснити виплату позивачу незаконно утриманих коштів у вигляді військового збору за період з 09 вересня 2015 року по 08 квітня 2016 року;
1.8 зобов`язати ВЧ НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно протягом проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, після його звільнення;
1.9 стягнути з ВЧ НОМЕР_1 на користь позивача матеріальну шкоду у сумі 224 грн 00   коп.
2. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідач всупереч вимог постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 не виплатив позивачу при звільненні з військової служби грошову компенсацію за неотримане речове майно. Звернувшись 29 вересня 2016 року до відповідача із заявою про виплату такої компенсації, позивач 03 лютого 2017 року отримав відповідь із відмовою у виплаті з підстав того, що під час звільнення позивач відмовився від отримання речового майна.
2.1 У період з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідач всупереч вимог наказу МВС України від 04 липня 2014 року № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» не нараховував та не виплачував позивачу надбавку за вислугу років у розмірі 10 % від посадового окладу та окладу за військове звання, незважаючи на наявність у військовому квитку записів про попередню службу та наявність відповідного стажу.
2.2 Також, незважаючи на вимоги Закону України від 18 червня 2015 року № 548-VIII «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції» протягом служби відповідач щомісяця безпідставно, на думку позивача, утримував із грошового забезпечення військовий збір.
2.3 Внаслідок таких протиправних дій позивач вважає, що він був позбавлений частини грошового забезпечення, йому неправильно розрахували одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби, та просить відновити його порушене право шляхом зобов`язання відповідача до вчинення дій по нарахуванню та виплаті позивачу недоотриманих виплат, здійсненню індексації таких сум, перерахунку одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби, виплаті грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
3. Представник відповідача заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі.
3.1. Так, представник відповідача зауважує, що нарахування та виплата грошового забезпечення протягом 2015 року позивачу здійснювалася відповідно до вимог Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ від 04 липня 2014 року № 638, з урахуванням вимог розпорядження Командувача Національної гвардії України від 20 січня 2015 року № Р-2, яким було визначено мінімальний та рекомендований до виплати розміри грошового забезпечення деяким підрозділам спеціального призначення Національної гвардії України, а саме 6400 грн 00 коп. 
3.2. Також представник відповідача звертає увагу, що до місячного грошового забезпечення позивача при розрахунку одноразової грошової допомоги при звільненні застосовувався останній повний місяць військової служби – березень 2016 року, до якого увійшли: посадовий оклад – 565 грн 00 коп, надбавка за вислугу років (10 %) – 61 грн 50 коп, оклад за військове звання – 50 грн 00 коп, надбавка за виконання особливо важливих завдань – 338 грн 25 коп, премія – 3559 грн 50 коп, що разом складало 4574 грн 25 коп. У частині відповідача проходив службу 13   повних місяців. Таким чином, розмір одноразової грошової допомоги позивача при звільненні складав 4 % від місячного грошового забезпечення помножене на 13   місяців, що дорівнює 2378 грн 61 коп. Зазначену суму виплачено позивачу. 
3.3. Стосовно утримання військового збору представник відповідача зазначив, що пільга з оподаткування військовим збором почала діяти тільки з 12 січня 2016 року (дня набрання чинності постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015   року № 1161), якою затверджено порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором. Крім того, грошове забезпечення за час знаходження у відпустці, на лікуванні не включається до доходу, на який поширюється застосування пільги з оподаткування військовим збором. Позивачу проведений перерахунок військового збору за час його служби, починаючи з січня 2016 року до дня звільнення, перерахована сума складає 315 грн 35 коп. Зазначені кошти зараховані та будуть виплачені позивачу після його звернення за цими коштами.
3.4. Що стосується грошової компенсації за неотримане речове майно, представник відповідача з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178, на яку посилається позивач, видана в розвиток статті 9-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». При цьому положення частини другої статті 9-1 цього Закону регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби. З огляду на вищевикладене, на момент звернення позивача за отриманням компенсації, Закон не передбачав такого права для військовослужбовців.
3.5. Вимоги про стягнення шкоди, на думку представника відповідача, також не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені будь-якими доказами, які підтверджують заподіяння позивачеві такої шкоди. Більш того, шкода, визначена статті 1173 Цивільного кодексу України, що завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, має виникнути до звернення за захистом порушених прав, а не під час підготовки та складання позову до суду.
3.6. Також, представник відповідача зазначив, що позивач пропустив строк звернення до суду, оскільки до спірних правовідносин не застосовується законодавство, що регулює засади оплати праці, а застосовується законодавство про проходження військової служби. 

ІІ.       Установлені судами фактичні обставини справи
4.   За даними військового квитка НОМЕР_2 ОСОБА_1 проходив дійсну військову службу у період з 05 червня 1997 року по 06 листопада 1998 року, з 11   лютого 2015   року по 16 квітня 2015 року у ВЧ НОМЕР_3 , з 17 квітня 2015 року по 08   квітня 2016   року у ВЧ НОМЕР_1 .
5. Згідно з витягом із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 17 квітня 2015 року № 78 старшого сержанта ОСОБА_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 17 квітня 2015 року № 31 о/с – командиром 3-го відділення 3-го взводу спеціального призначення 4-ї роти спеціального призначення зараховано в списки особового складу частини та на всі види забезпечення. На посаді вважати з 17 квітня 2015 року.
6. ОСОБА_1 є учасником бойових дій, відповідно до посвідчення серії НОМЕР_4 .
7. Відповідно до довідки від 08 квітня 2016 року № 2846 ОСОБА_1 у період з 17   квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року, з 01 травня 2015 року по 05 січня 2016   року, з 31 січня 2016 року по 08 квітня 2016 року безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі проведення антитерористичної операції сектор «М» м. Маріуполь Донецької області.
8. Згідно з витягом з наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08 квітня 2016 року № 77 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення старшого сержанта ОСОБА_1 , військовослужбовця за призовом під час мобілізації на особливий період, звільненого відповідно до Указу Президента України від   25   березня 2016 року № 115/2016 «Про звільнення в запас військовослужбовців військової служби за призовом під час мобілізації, на особливий період, призваних відповідно до Указу Президента України від 21 липня 2014 року № 607 та під час першої черги часткової мобілізації відповідно до Указу Президента України від   14   січня 2015 року № 15» в запас без права носіння військової форми одягу, та направити його на військовий облік до Лисичанського РВК Луганської області, з 08   квітня 2016 року.
8.1. Згідно з наказом Міністра внутрішніх справ України від 04 липня 2014 року №   638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» виплатити премію за період з 01 по 08 квітня 2016   року у розмірі 630% від посадового окладу.
8.2. Згідно з наказом Міністра внутрішніх справ України від 23 січня 2015 року № 72 «Про затвердження Інструкції про розміри і порядок виплати щомісячної додаткової грошової допомоги для військовослужбовців Національної гвардії України» виплатити додаткову грошову винагороду у розмірі 75% від місячного грошового забезпечення з 01 по 08 квітня 2016 року.
8.3. Виплатити компенсацію за 8 календарних днів невикористаної щорічної основної відпустки за 2016 рік.
8.4. Згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 «Про затвердження Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією» виплатити одноразову грошову допомогу при звільненні в розмірі 4% від місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний місяць служби.
8.5. Вислуга років на військовій службі станом на 08 квітня 2016 року складає: у календарному обчисленні – 02 роки 06 місяців 24 дні; у пільговому – 04 роки 07   місяців 26 днів; мобічна – 01 рік 01 місяць 27 днів.
9. Розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення позивача за період служби у ВЧ НОМЕР_1 , а також при звільненні підтверджено довідкою від 08 серпня 2017   року № 0810.
10. Позивач звернувся до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від 08 квітня 2016 року, у якому зазначив, що відмовляється від отримання належних йому за нормою речей та просить згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року №   178 компенсувати вартість неотриманого речового майна.
11. Судами попередніх інстанцій встановлено, що за цим рапортом позивач відповіді не отримував.
12. У зв`язку із чим позивач повторно звернувся за грошовою компенсацією вартості неотриманого речового майна до командира ВЧ НОМЕР_1 із рапортом від   27   вересня 2016   року.
13. На свій рапорт позивач отримав відповідь, оформлену листом від 18 січня 2017   року № 12/27/2-144, в якій зазначено, що у відповідності до Указу Президента України від 25 березня 2016 року № 116 постановлено провести звільнення військовослужбовців у визначені терміни та на день звільнення забезпечити їх комплектом польової форми одягу за сезоном. Разом із цим, ВЧ НОМЕР_1 забезпечена речовим майном в обсягах достатніх для забезпечення особового складу частини. Дія постанови Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 поширюється на випадки, коли військовослужбовець не отримав належні предмети речового майна, необхідні для забезпечення підлеглих військовослужбовців на день їх звільнення. Відповідно до рапорту від 08 квітня 2016 року позивач відмовився від отримання належного йому речового майна згідно з нормами постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444, тому підстав для грошової компенсації за неотримане речове майно не має.
14. У позовній заяві зазначено, що лист-відмову позивач отримав тільки 03 лютого 2017 року.
15. Також, судами попередніх інстанцій встановлено, що позивач брав участь в антитерористичній операції сектор «М» місто Маріуполь Донецької області, забезпеченні її проведення у період з 17 квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року, з 01травня 2015 року по 05 січня 2016 року, з 31 січня 2016 року по 08 квітня 2016 року, що підтверджено довідкою командира ВЧ НОМЕР_1 від 08 квітня 2016 року № 2846, складеною на підставі наказів керівника сектору «М» від 25 квітня 2015 № 115 та від   04 лютого 2015 № 35.
16. У період з вересня 2015 року по квітень 2016 року відповідачем утримувався військовий збір при нарахування позивачу грошового забезпечення.   

ІІІ. Рішення судів у цій справі та мотиви їх ухвалення.
17. Постановою Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017   року, залишеною без змін постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018 року, частково задоволено позовні вимоги:
17.1. Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо не нарахування ОСОБА_1 протягом квітня-грудня 2015 року надбавки за вислугу років в розмірі 10%.
17.2. Визнано протиправними дії ВЧ НОМЕР_1  щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору протягом січня-квітня 2016 року.
17.3. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 нарахувати ОСОБА_1 , надбавку за вислугу років, яку позивач недоотримував протягом квітня-грудня 2015 року, що встановлена наказом МВС України від 04 липня 2014 року № 638 «Про затвердження Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам» (далі – Інструкція № 638), провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.
17.4. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 зробити перерахунок грошового забезпечення ОСОБА_1 , у зв`язку з невірним нарахуванням розміру надбавки за вислугу років, з урахуванням надбавки за виконання особливо важливих завдань, з квітня 2015 року по грудень 2015 року відповідно до Інструкції № 638, провести індексацію цих грошових доходів та здійснити відповідну виплату.
17.5. Зобов`язано ВЧ НОМЕР_1 здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 військового збору, утриманого у періоді з січня по квітень 2016 року. 
17.6. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
18. Задовольняючи частково позов суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідачем протиправно у період з квітня по грудень 2015 року не нараховувалась та не виплачувалась позивачу надбавка за вислугу років у розмірі 10%, тобто, у цей період позивач отримував грошове забезпечення у меншому розмірі, ніж визначено Інструкцією № 638.
18.1. Також суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що позовні вимоги є частково обґрунтованими та підлягають задоволенню в частині визнання протиправними дій відповідача щодо утримання із грошового забезпечення позивача військового збору у періоді з січня по квітень 2016 року, та зобов`язання відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату позивачу військового збору, утриманого у зазначеному періоді.
19. Відмовляючи в задоволенні позову суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що відповідачем розрахунок вихідної допомоги позивача здійснений із дотриманням вимог Інструкції № 638 та Порядку та умов виплати одноразової грошової допомоги у разі звільнення військовослужбовцям, призваним на військову службу за призовом у зв`язку з мобілізацією, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 вересня 2014 року № 460 (далі – Порядок № 460).
19.1. Також суди попередніх інстанції дійшли висновку, що в період з 09   вересня 2015   року до 12 січня 2016 року грошове забезпечення позивача не підлягало звільненню від оподаткування військовим збором, оскільки до 12 січня 2016 року був відсутній порядок підтвердження статусу визначеного Податковим кодексом України кола осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим. Тільки після набрання чинності відповідною постановою Кабінету Міністрів України позивач набув права пільгу з оподаткування військовим збором.
19.2. Суди першої та апеляційної інстанцій також дійшли висновку про відмову в задоволенні позову в частині неотриманої грошової компенсації за речове майно, оскільки Закон України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон № 2011-XII) передбачав право на отримання такої компенсації лише військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно пункт 3 Порядку виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 березня 2016 року № 178 (далі - Порядок № 178) не підлягав застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII. При цьому посилаючись на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року в справі № 21-38а13.
19.3. Щодо стягнення на користь позивача матеріальних збитків суди попередніх інстанцій зазначили, що грошові витрати позивача на оформлення нотаріальної довіреності на представництво його інтересів, поштові витрати по надісланню позовної заяви та уточнень до неї, не є шкодою, у розумінні норм Цивільного кодексу України, оскільки відповідач своїми діями цієї шкоди позивачу не завдавав, тобто такі витрати позивача не належать до збитків, завданих йому у результаті порушення його цивільного права, а є витратами пов`язаними із зверненням до суду.

ІV.       Касаційне оскарження
20. Не погодившись з рішеннями судів попередніх інстанцій, позивач подав до Верховного Суду касаційну скаргу, яку зареєстровано у суді 09 лютого 2018   року.
21. У касаційній скарзі позивач зазначає, що при постановленні рішень суди попередніх інстанцій відмовляючи в задоволенні позовних вимог у частині виплати грошової компенсації за неотримане речове майно та в частині утримання із грошового забезпечення позивача військового збору за період з 09 вересня 2015   року по квітень 2016 року прийняли рішення із неправильним застосуванням норми матеріального та процесуального права та із неповним з`ясуванням обставин справи. Так, позивач зауважує, що:
а) за період з 09 вересня 2015 року по квітень 2016 року неутримання із грошового забезпечення позивача військового збору регулювалося нормами Закону України «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції» від   18   червня 2015 року № 548-VIII (чинний із 09 вересня 2015 року), проте приписи вказаного Закону не були застосовані судами до спірних правовідносин в цій справі.
б) право позивача на виплату грошової компенсації за неотримане речове майно визначено приписами Порядку № 178. Приписи Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року № 1444   (далі - Положення № 1444) на які посилається відповідач станом на дату звільнення позивача із військової служби втратили чинність, а отже не підлягають застосуванню до вказаних правовідносин.
21.1. Додатково заявник касаційної скарги зауважує, що на його думку, суди попередніх інстанцій безпідставно відмовили йому в задоволенні позову в частині виплати матеріальних збитків, оскільки приписами статті 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
21.2. Також позивач звертає увагу, що приписами статті 1166 Цивільного кодексу України встановлено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. А отже, оскільки відповідачем завдано позивачу майнову шкоду, шляхом неправомірного утримання військового збору та невиплати надбавки за вислугу років, у зв`язку із чим позивач був змушений звернутися до суду із позовом за захистом своїх прав та витратити на це свої кошти, на його користь підлягає стягнення матеріальної шкоди.
21.3. За таких обставин заявник касаційної скарги просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та постановити нове рішення про задоволення позову.
22. 15 лютого 2018 року ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів: головуючого судді Стрелець Т.Г., суддів Білоуса О.В., Желтобрюх І.Л. відкрито касаційне провадження. Витребувано справу №   812/942/17 із Луганського окружного адміністративного суду.
23. 26 лютого 2018 року справа № 812/942/17 надійшла до Верховного Суду.
24. Також до Верховного Суду 19 березня 2018 року надійшов відзив відповідача на касаційну скаргу позивача, в якій представник відповідача спростовуючи її доводи просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення судів попередніх інстанцій скасувати в частині задоволення позову, а в іншій частині рішенням судів першої та апеляційної інстанції залишити без змін.
25. 07 червня 2019 року на підставі розпорядження заступника керівника апарату Верховного Суду – керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду від   06   червня 2019 року № 634/0/78-19 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями.
26. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено склад суду: головуючого суддю – Шевцову Н.В., суддів –Радишевську   О.Р., Уханенка   С.А.

V. Релевантні джерела права й акти їх застосування
27. Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
28. 08 лютого 2020 року набрали чинності зміни до КАС України, внесені Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX “Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ”.
29. За правилом пункту 2 розділу ІІ “Прикінцеві та перехідні положення” зазначеного Закону касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
30. За наведених підстав касаційний розгляд здійснюється за правилами, що діяли до набрання чинності цим Законом, а саме за правилами КАС України в редакції зі змінами, внесеними Законом України від 19 грудня 2019 року № 394-IX.
31. Приписами частини першої статті 341 КАС України визначено, що суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
32. Приписами частини другої статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Щодо виплати грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
33.   Частиною другою   статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", у редакції, яка діяла до 11 березня 2000 року (далі - Закон № 2011-XII), було передбачено, що військовослужбовці одержують за рахунок держави грошове забезпечення, а також речове майно і продовольчі пайки або за бажанням військовослужбовця грошову компенсацію замість них.
34.   Відповідно до статті 2 Закону України від 17 лютого 2000 року № 1459-ІІІ "Про деякі заходи щодо економії бюджетних коштів" дію частини другої   статті 9 Закону №   2011-XII зупинено у частині одержання військовослужбовцями за їх бажанням грошової компенсації за неодержане речове майно.
35.   Законом України від 03 листопада 2006 року № 328-V "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб" статтю9 Закону № 2011-ХІІ викладено в новій редакції, а також цей Закон доповнено статтею 9-1 (у редакції, чинній до 1 січня 2008 року), якою було передбачено, зокрема, що продовольче та речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що встановлюються Кабінетом Міністрів України. Військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, мають право на отримання замість належних їм за нормами забезпечення предметів речового майна грошової компенсації в розмірі вартості зазначених предметів.
36.   При цьому положення частини другої   статті 9-1 Закону № 2011-ХІІ   регулюють порядок виплати компенсації замість речового майна військовослужбовцям, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби.
37.   Пункт 27 Положення про порядок речового забезпечення військовослужбовців Збройних Сил та інших військових формувань у мирний час, затвердженого   постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №   1444   (далі - Положення № 1444) передбачав, що військовослужбовці, звільнені у запас або відставку з правом носіння військової форми одягу, за бажанням можуть отримати речове майно, яке вони не отримали під час звільнення, або грошову компенсацію за нього за цінами на день підписання наказу про звільнення. Зазначеним особам, звільненим у запас або відставку після закінчення строку контракту, за належне їм, але не отримане протягом дії контракту речове майно, виплачується грошова компенсація пропорційно часу, що минув з дня виникнення права на отримання цього майна до дати закінчення контракту, або видається речове майно на суму грошової компенсації.
38.   Вищевказане Положення № 1444 втратило чинність 04 березня 2016 року.
39.   За змістом статті 9-1 Закону № 2011-XII в редакції, чинній на момент звільнення позивача з військової служби, речове забезпечення військовослужбовців здійснюється за нормами і в терміни, що визначаються відповідно Міністерством оборони України, Міністерством інфраструктури України - для Державної спеціальної служби транспорту, іншими центральними органами виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування, Головою Служби безпеки України, начальником Управління державної охорони України, Головою Служби зовнішньої розвідки України, Головою Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, а порядок грошової компенсації вартості за неотримане речове майно визначається Кабінетом Міністрів України.
40.   Відповідно до наведеної норми Кабінет Міністрів України постановою від   16   березня 2016 року № 178 затвердив Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно (далі - Порядок № 178).
41.   Пунктами 2, 3 Порядку № 178, визначено, що виплата грошової компенсації здійснюється особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. Грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.
42.   Згідно з пунктом 4 Порядку № 178 грошова компенсація виплачується військовослужбовцям за місцем військової служби за їх заявою (рапортом) на підставі наказу командира (начальника) військової частини, у якому зазначається розмір грошової компенсації на підставі довідки про вартість речового майна, що належить до видачі, оригінал якої додається до відомості щодо виплати грошової компенсації.
43.   За приписами пункту 5 Порядку № 178 довідка про вартість речового майна, що належить до видачі, видається речовою службою військової частини виходячи із закупівельної вартості такого майна, розрахованої Міноборони, МВС, Головним управлінням Національної гвардії, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Адміністрацією Держприкордонслужби, Адміністрацією Держспецтрансслужби, Адміністрацією Держспецзв`язку, Головним управлінням розвідки Міноборони та Управлінням державної охорони станом на 1 січня поточного року, та оформляється згідно з додатком.
44.   Відповідно до абзаців першого, третього пункту 242 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого   Указом Президента від 10 грудня 2008 року № 1153/2008, в редакції чинній на момент звільнення позивача з військової служби (далі - Положення №   1153/2008), після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання.
44.1.   Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.

Щодо застосовування до позивача пільги з оподаткування військовим збором у період з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
45. Згідно п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
46. Пунктом 163.1 статті 163 Податкового кодексу України встановлено, що об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до якого включаються доходи, визначені підпунктами 164.2.1 - 164.2.20 пункту 164.2 статті 164 Кодексу, крім зазначених у ст. 165 Кодексу. Нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 Кодексу, за ставкою 1,5 відсотка (підпунктом 1.4 пункту 16 1 підрозділу 10 розділу XX ПК України).
47. Законом України від 18 червня 2015 року № 548-VIII «Про внесення зміни до Податкового кодексу України щодо особливостей оподаткування військовим збором грошового забезпечення військовослужбовців та інших осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції»   (далі - Закон № 548), що набрав чинності 09   липня 2015 року, але вводиться в дію через два місяці після набрання чинності, п. 1.7 п. 16-1 підрозділу 10 розділу XX Кодексу доповнено абзацом такого змісту: «Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції. Ця норма вводиться в дію через два місяці з 09   вересня 2015 року.

Щодо стягнення на користь позивача заподіяної матеріальної шкоди.   
48. Згідно із частиною першою статті 1166 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
49. Відповідно до частин першої та другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
49.1. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
50. Згідно зі статтею 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

VІ. Позиція Верховного Суду   
51. Переглянувши судові рішення в межах доводів і вимог касаційної скарги на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд зазначає таке.
52. Вирішуючи питання про обґрунтованість поданої касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.
Щодо стягнення на користь позивача заподіяної матеріальної шкоди.   
53. Враховуючи приписи статей 22, 1166 та 1173 ЦК України, судам при вирішенні питання щодо заподіяної матеріальної шкоди належить встановити обставини наявності такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні, зокрема: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві такої шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить.
54. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що підставою для звернення позивача до суду із вимогою про стягнення із відповідача заподіяної матеріальної шкоди слугували понесені ОСОБА_1 витрати на оформлення нотаріальної довіреності на представництво його інтересів, поштові витрати по надісланню позовної заяви та уточнень до неї.
55. Верховний Суд зауважує, що грошові витрати позивача на оформлення нотаріальної довіреності на представництво його інтересів, поштові витрати по надісланню позовної заяви та уточнень до неї, не є шкодою, у розумінні вище зазначених норм, оскільки відповідач своїми діями цієї шкоди позивачу не завдавав, тобто такі витрати позивача не належать до збитків, завданих йому у результаті порушення його цивільного права, а є витратами пов`язаними із зверненням до суду.
56. Таким чином, Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про відсутні правові підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача матеріальної шкоди.
Щодо застосовування до позивача пільги з оподаткування військовим збором у період з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
57. Відмовляючи в задоволенні позову у частині звільненні від оподаткування військовим збором у період з 09 вересня 2015 року по грудень 2015 року суди першої та апеляційної інстанцій дійшли висновку, що грошове забезпечення позивача не підлягало звільненню від оподаткування військовим збором у цей період, оскільки до 12 січня 2016 року був відсутній порядок підтвердження статусу визначеного Податковим кодексом України кола осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим. Тільки після набрання чинності відповідною постановою Кабінету Міністрів України позивач набув права пільгу з оподаткування військовим збором.
58. Верховний Суд не погоджується із таким висновком виходячи із наступного.
59. Приписами Закону № 548 доповнено новими абзацами підпункт 1.7 пункту 161 підрозділу 10 розділу XX Податкового кодексу України такого змісту: «Тимчасово, на період проведення антитерористичної операції, не підлягають оподаткуванню військовим збором доходи у вигляді грошового забезпечення працівників правоохоронних органів, військовослужбовців та працівників Збройних Сил України, Національної гвардії України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Державної прикордонної служби України, осіб рядового, начальницького складу, військовослужбовців, працівників Міністерства внутрішніх справ України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та інших осіб на період їх безпосередньої участі в антитерористичній операції. 
60. Ця норма введена в дію з 09 вересня 2015 року.
61. Отже, з 09 вересня 2015 року на період безпосередньої участі в антитерористичній операції військовослужбовця, з його доходу у вигляді грошового забезпечення не стягується військовий збір.
62. Поряд з цим, законодавцем було покладено на Кабінет Міністрів України обов`язок визначити Порядок підтвердження статусу зазначених осіб з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором.
63. Зазначений обов`язок Кабінет Міністрів України повинен був виконати протягом місяця з дня опублікування Закону №548 (пункт 1 Розділу II Прикінцеві положення цього Закону), але лише 30 грудня 2015 року Кабінетом Міністрів України було прийнято Постанову за № 1161 «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором».
64. Кабінет Міністрів України покладені на нього пунктом 1 Розділу II Прикінцеві положення Закону №548 обов`язки щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із цим законом у двомісячний строк не виконав.
65. Постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року № 1161 «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором», яка набрала чинності 12 січня 2016 року, установлено, що підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором здійснюється на підставі витягів з наказів керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки або особи, яка його заміщує, першого заступника чи заступника керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки про залучення таких осіб до проведення антитерористичної операції та наказів оперативного штабу з управління антитерористичною операцією про прибуття (вибуття) таких осіб до (із) складу сил і засобів, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції. Зазначені документи командири (начальники) військових частин (органів, підрозділів), керівники установ, організацій та підприємств, у складі яких проходять службу чи працюють особи, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, подають до відповідної бухгалтерської служби для здійснення розрахунків.
66. Верховний Суд зауважує, що не виконання Кабінетом Міністрів України покладеного на нього обов`язку щодо приведення його нормативно-правових актів у відповідність із Законом №548 не може позбавити особу, яка брала безпосередню участь в антитерористичній операції у період з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016    року, права бути звільненим від оподаткування військовим збором його доходів у вигляді грошового забезпечення працівників, перелік яких визначений у Законі №  548.
67. Судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що факт безпосередньої участі позивача у антитерористичній операції згідно з довідкою командира ВЧ НОМЕР_1 від 08 квітня 2016 року № 2846, складеною на підставі наказів керівника сектору «М» від 25 квітня 2015 № 115 та від 04 лютого 2015 № 35, підтверджується у період з 17   квітня 2015 року по 21 квітня 2015 року, з 01 травня 2015 року по 05 січня 2016   року, з 31 січня 2016 року по 08 квітня 2016 року.
68. Таким чином, Верховний Суд не погоджується з висновком суду першої інстанції про часткову відмову у задоволенні позовних вимог у частині визнання незаконним дії ВЧ НОМЕР_1 щодо утримання із грошового забезпечення військового збору на протязі проходження військової служби в період безпосередньої участі в антитерористичній операції з 09 вересня 2015 року. 
69. Також Верховний Суд зауважує, що з огляду на мотиви відмови судів попередніх інстанцій у задоволенні позовних вимог у цій частині, а саме, посилаючись на постанову Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2015 року № 1161 «Про порядок підтвердження статусу осіб, які беруть безпосередню участь в антитерористичній операції, з метою застосування пільги з оподаткування військовим збором», яка набрала чинності саме 12 січня 2016  року, Верховний Суд уважає за необхідне скасувати рішення судів попередніх інстанцій саме з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
70. Отже, Верховний Суд, уважає, що рішення судів першої та апеляційної інстанцій підлягають скасуванню у частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправними дії ВЧ НОМЕР_1 щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року та зобов`язання відповідача здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 військового збору, утриманого з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року, із прийняттям у цій частині нової постанови про задоволення позову.
Щодо грошової компенсації вартості за недоотримане речове майно.
71.   Відмовляючи в задоволенні позову в частині зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 виплатити позивачу грошову компенсацію вартості за неотримане речове майно протягом проходження військової служби за призовом під час мобілізації на особливий період, після його звільнення суди дійшли висновку, що Закон № 2011-XII передбачав право на отримання такої компенсації лише військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, а відповідно пункт 3 Порядку № 178 не підлягав застосуванню, оскільки суперечить нормам Закону № 2011-XII, посилаючись при цьому на правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2013 року в справі № 21-38а13.
72. Верховний Суд зазначає, що 30 липня 2015 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2015 року № 567-ІІІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців", якою викладено в новій редакції частину першу статті 9-1 Закону № 2011-XII.
73.   З набранням чинності нової редакції статті 9-1 Закону №   2011-XII   військовослужбовцям гарантоване право на отримання грошової компенсації вартості за неотримане речове майно. Водночас повноваження щодо визначення умов і порядку виплати вказаної компенсації делеговано Кабінету Міністрів України.
74.   Верховний Суд зауважує, що механізм реалізації військовослужбовцями гарантованого їм частиною першою статті 9-1 Закону №2011-XII права Кабінетом Міністрів України був визначений лише з набранням чинності 22 березня 2016 року постанови від 16 березня 2016 року, якою затверджений Порядок виплати військовослужбовцям Збройних Сил, Національної гвардії, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Державної прикордонної служби, Державної спеціальної служби транспорту, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації і Управління державної охорони грошової компенсації вартості за неотримане речове майно.
75.   Гарантоване статтею 9-1 Закону №2011-XII право військовослужбовця на отримання речового майна або компенсації його вартості є майновим правом, яке підпадає під дію статті 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), відповідно до якої ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
76.   Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні в справі «Суханов та Ільченко проти України» від 26 червня 2014 року (заяви №68385/10 та №71378/10, пункти 53, 55) зазначив, що першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету «в інтересах суспільства». Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено «справедливий баланс» між загальними інтересами суспільства та обов`язком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар.
77.   У пунктах 54-55 указаного рішення ЄСПЛ визнав, що відмова держави здійснити певні дії, від яких залежить можливість отримання особою гарантованих їй національним законодавством виплат або зволікання з їх вчиненням, що тримає зацікавлену особу в невизначеності, становить втручання в право, передбачене статтею 1 Першого протоколу.
78.   У рішенні в справі «Будченко проти України» від 24 квітня 2014 року (заява №38677/06, пункти 38-39) ЄСПЛ зазначив про те, що відмова держави в задоволенні гарантованих чинним законодавством вимог майнового характеру з підстав відсутності механізму реалізації відповідного законодавчого положення становить втручання в право особи за статтею 1 Першого протоколу до Конвенції.
79.   Таким чином, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ держава не може відмовляти в здійсненні особі певних виплат у разі чинності законодавчої норми, яка їх передбачає, та відповідності особи умовам, що ставляться для їх отримання, що мало місце у випадку спірних правовідносин.
80.   Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від   13   лютого 2019 року в справі №825/3519/15-а та від 18 жовтня 2019 року в справі № 815/1053/16 і Верховний Суд не вбачає підстав відступати від неї.
81.   Верховний Суд також ураховує, що на момент виникнення спірних правовідносин було чинним Положення №178, пунктами 2,3 якого передбачено виплату грошової компенсації особам офіцерського, старшинського, сержантського і рядового складу. При цьому визначено, що грошова компенсація виплачується військовослужбовцям з моменту виникнення права на отримання предметів речового майна відповідно до норм забезпечення у разі, зокрема, й звільнення з військової служби.
82.   Висновок судів першої та апеляційної інстанцій, зроблений з урахуванням правової позиції, викладеної Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2013 року в справі №21-38а13, про те, що право на отримання грошової компенсації за речове майно відповідно до статті 9-1 Закону №2011-XII зберігається лише за військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом або перебувають на кадровій військовій службі, і не поширюються на військовослужбовців, звільнених з військової служби, не відповідає фактичному змісту спірних правовідносин.
83. Верховний Суд у цій справі зазначає, що такий висновок Верховного Суду України в постанові від 19 березня 2013 року в справі №21-38а13, який покладений судами першої та апеляційної інстанцій в основу свого рішення, зроблений Верховним Судом України за відмінного правового регулювання, адже ним у вказаній справі №21-38а13 надавалася оцінка правильності застосування судами положень статті 9-1 Закону №2011-XII у редакції Закону України від 03 листопада 2006 року № 328-V «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України з питань соціального захисту військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, і деяких інших осіб».
84.   Судами попередніх інстанцій не враховано, що на момент виникнення спірних правовідносин стаття 9-1 Закону № 2011-XII діяла зі змінами, унесеними Законом України від 01 липня 2015 року №567-VIII «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення порядку речового забезпечення військовослужбовців», а тому висновки Верховного Суду України в справі №21-38а13 не могли бути застосовані до спірних правовідносин.
85. Крім того, Верховний Суд звертає увагу, що відмовляючи у виплаті грошової компенсації за неотримані належні предмети речового майна відповідач листом від  18 січня 2017 року № 12/27/2-144 зазначив, що у відповідності до Указу Президента України від 25 березня 2016 року № 116 постановлено провести звільнення військовослужбовців у визначені терміни та на день звільнення забезпечити їх комплектом польової форми одягу за сезоном. Разом із цим, ВЧ НОМЕР_1 забезпечена речовим майном в обсягах достатніх для забезпечення особового складу частини. Дія Постанови № 178 поширюється на випадки, коли військовослужбовець не отримав належні предмети речового майна, необхідні для забезпечення підлеглих військовослужбовців на день їх звільнення. Відповідно до рапорту від 08 квітня 2016   року позивач відмовився від отримання належного йому речового майна згідно з нормами постанови Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2004 року №   1444, тому підстав для грошової компенсації за неотримане речове майно не має.
86. Верховний Суд зауважує, що право військовослужбовця на отримання предметів речового майна виникає під час проходження служби та у разі його не отримання військовослужбовець має право, зокрема після звільнення з військової служби звернутися із відповідним рапортом про отримання грошової компенсації за не отримане речове майно.
87. Так, ураховуючи, що у позивача право на отримання речового майна виникло ще під час проходження служби та позивача звільнено в запас без права носіння форми одягу, відповідно до витягу із наказу командира ВЧ НОМЕР_1 від 08 квітня 2016 року №   77, Верховний Суд вважає, що належним способом реалізації прав позивача, забезпечених Законом №2011-XII та Положенням № 178 є саме виплата грошової компенсації за не отримане речове майно.
88. З огляду на вищевикладене, Верховний Суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в частині визнання дій ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови виплатити позивачу компенсації за неотримане речове майно протиправними та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно підлягають задоволенню.
89.   Відповідно до частин першої, третьої статті 351 КАС України (в редакції до 08   лютого 2020 року) підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права; неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
90.   Отже, оскільки суди першої та апеляційної інстанцій неправильно застосували (тлумачили) норми матеріального права щодо розглядуваних правовідносин, постанови судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови в задоволенні позовних вимог стосовно визнання незаконним дії ВЧ НОМЕР_1 щодо утримання із грошового забезпечення військового збору на протязі проходження військової служби в період безпосередньої участі в антитерористичній операції з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року та стосовно визнання дій ВЧ НОМЕР_1 щодо відмови виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно протиправними та зобов`язання ВЧ НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію за неотримане речове майно підлягають скасуванню, з прийняттям нового рішення про задоволення позову в цій частині. В іншій частині рішення судів попередніх інстанцій підлягають залишенню без змін, а касаційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 КАС України, Верховний Суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Постанову Луганського окружного адміністративного суду від 04 жовтня 2017   року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від   10   січня 2018    року у справі № 812/942/17 скасувати у частині відмови в задоволенні позову щодо визнання протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору на протязі проходження військової служби в період безпосередньої участі в антитерористичній операції з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року та стосовно визнання незаконними дій військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно та зобов`язання військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно та у цій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.
3. Визнати протиправними дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо утримання із грошового забезпечення ОСОБА_1 військового збору з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
4. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України здійснити перерахунок та виплату ОСОБА_1 військового збору, утриманого у періоді з 09 вересня 2015 року по 11 січня 2016 року.
5. Визнати дії військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 компенсації за неотримане речове майно протиправними.
6. Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за неотримане речове майно.
7. В іншій частині постанову Луганського окружного адміністративного суду від  04  жовтня 2017   року та постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 10 січня 2018   року у справі № 812/942/17 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач:                                                                      Н.В.   Шевцова

Судді:                                                                                          О.Р. Радишевська 

С.А. Уханенко