УХВАЛА

30 вересня 2020 року 
м. Київ
справа № 420/113/20
адміністративне провадження № К/9901/23100/20
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Загороднюка А.Г.,  Соколова В.М., 
перевіривши касаційну скаргу Копіци Володимира Володимировича на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 420/113/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів: голова комісії з реорганізації Головного управління ДФС в Миколаївській області Ангелов Олег Леонідович, в.о. начальника Головного управління ДПС в Миколаївській області Прокоф`єв Дмитро Ігорович, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, 

УСТАНОВИВ:
У січні 2020 року ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі - відповідач-1), Державної податкової служби України (далі - відповідач-2), де просив:
визнати незаконним та скасувати наказ ДФСУ від 18.12.2019 № 2054-0 «Про затвердження висновків щодо оцінювання службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» в частині результатів оцінювання службової діяльності його - начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області ОСОБА_1 ;
визнати незаконним та скасувати наказ за підписом в.о. голови Державної фіскальної служби України № 2090-0 про припинення державної служби та звільнення з посади від 21.12.2019;
поновити ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДПС у Миколаївській області;
стягнути з Державної податкової служби України на користь позивача середній заробіток за весь час його вимушеного прогулу починаючи з 21 грудня 2019 року до дня поновлення на роботі.
Ухвалою суду від 08 квітня 2020 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів - в.о. начальника ГУДФС в Миколаївський області, голову комісії з реорганізації ГУДФС в Миколаївський області Ангелова Олега Леонідовича, в.о. начальника ГУДПС в Миколаївський області Прокоф`єва Дмитра Ігоровича.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року, позов задоволено частково. Визнано незаконними та скасовано накази Державної фіскальної служби України від 18.12.2019 № 2054-0 «Про затвердження висновків щодо оцінювання службової діяльності державних службовців органів ДФС, які займають посади державної служби категорії «Б» і «В» в частині затвердження результатів оцінювання службової діяльності начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області ОСОБА_1 , від 21.12.2019 № 2090-0 про припинення державної служби та звільнення з посади начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Головного управління ДФС у Миколаївській області з 22.12.2019. Стягнуто з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 21.12.2019 по 30.04.2020 у розмірі 89759,17 грн без обов`язкових відрахувань. У задоволені решти позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою.
Проаналізувавши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови у відкритті касаційного провадження з наступних підстав.
За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.
Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Наведеним конституційним положенням кореспондують приписи статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.
Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Водночас пунктом 2 частини п`ятої цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:
а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;
б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;
в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;
г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.
Водначас законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.
При відкритті провадження у справі суд першої інстанції дійшов висновку про розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження.
Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.
В обґрунтування касаційної скарги скаржник зазначає, що ця справа має виняткове значення для нього оскільки вирішення спору є єдиним шляхом поновлення порушених трудових прав скаржника та становить значний суспільний інтерес щодо цієї категорії справ оскільки відповідно до даних єдиного реєстру судових рішень на даний час в провадженні судів перебувають близько п`ятидесяти судових справ з подібними правовідносинами. Отже, на думку скаржника, вірність застосування певних положень норм, що регулюють трудові відносини, має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.
З приводу таких доводів скаржника суд зазначає наступне.
Вжите законодавцем словосполучення "значний суспільний інтерес" необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.
Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв. 
Стосовно «виняткового значення» справи для учасника справи, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі. 
Обґрунтування скарги з цього приводу зводяться до незгоди з результатом розгляду справи, що не є безумовною підставою для касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справі, розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження.
Доводи скаржника в касаційній скарзі стосуються встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення. 
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах "Леваж Престасьон Сервіс проти Франції" ("Levages Prestations Services v. France") від 23 жовтня 1996 року, заява №           21920/93; "Гомес де ла Торре проти Іспанії" ("Brualla Gomes de la Torre v. Spain") від 19 грудня 1997 року, заява 26737/95).
На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.
Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судами обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
Скаржник мотивує свою касаційну скаргу тим, що судові рішення ухвалені у даній справі на підставі неповного та без всебічного з`ясування обставин. Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.
Отже, оскільки касаційна скарга ОСОБА_1 подана на судове рішення у справі, що розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, тому у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2020 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 13 серпня 2020 року у справі № 420/113/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Державної податкової служби України, треті особи, які не заявляють самостійних вимог, на стороні відповідачів: голова комісії з реорганізації Головного управління ДФС в Миколаївській області Ангелов Олег Леонідович, в.о. начальника Головного управління ДПС в Миколаївській області Прокоф`єв Дмитро Ігорович, про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на посаді, стягнення коштів за час вимушеного прогулу.
Копію цієї ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді	Л.О. Єресько  А.Г. Загороднюк В.М.Соколов