ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 серпня 2020 року                                                                                      Справа № 902/479/20 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б. ,  суддя Філіпова Т.Л. 

розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника прокурора Вінницької області на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року в справі №902/479/20 (суддя Матвійчук В.В.)
за позовом заступника прокурора Вінницької області в інтересах держави в особі
Північного офісу Держаудитслужби, 
Головного управління Держпродспоживслужби у Вінницькій області
до
Товариства з обмеженою відповідальністю "Манго-груп"
про визнання недійсними додаткових договорів та повернення 32022 грн
Апеляційну скаргу розглянуто судом без повідомлення учасників справи, відповідно до частин 2, 10 статті 270, частини 13 статті 8 та частини 3 статті 252 ГПК України.

ВСТАНОВИВ:
Заступник Прокурора Вінницької області (надалі - Прокурор) в інтересах держави в особі Північного офісу Держаудитслужби (надалі -Позивач 1) та Головного управління  Держпродспоживслужби у Вінницькій області (надалі - Позивач 2) звернувся до Господарського суду Вінницької області з позовом  до Товариства з обмеженою відповідальністю "Манго-груп" (надалі - Відповідач) про: 
·          визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 14 лютого 2020 року до договору №2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
·           визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року, укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
·           визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 14 лютого 2020 року до договору №2БРТ-2218 від 3 лютого 2020 року, укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
·           визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2218 від 3 лютого 2020 року, укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
В обґрунтування позову Прокурор посилається на те, що оспорюваними додатковими угодами порушено як державний, так і суспільний інтерес, що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів.
Порушення інтересів держави, за доводами Прокурора,   полягає у тому, що розпоряджаючись бюджетними коштами Позивач 2 безпідставно уклав додаткові угоди №1 від 14 лютого 2020 року, № 2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року та додаткові угоди №1 від 14 лютого 2020 року, №2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2218 від 3 лютого 2020 року, а також безпідставно перерахував Відповідачу кошти у сумі 32022 грн, чим порушив принципи добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості закупівель. На переконання Прокурора зазначені порушення Закону України "Про публічні закупівлі" порушили економічні інтереси держави внаслідок укладення незаконних додаткових угод, спричинили додаткові необґрунтовані витрати з державного бюджету та зменшили кількість бензину та дизельного палива, необхідного для забезпечення роботи державного органу.
Дослідивши зміст позовної заяви та додані до неї  документи, господарський місцевий суд прийшов до висновку про повернення позовної заяви Прокурора на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 ГПК України, що стало підставою для винесення ухвали від 18 травня 2020 року про повернення позовної заяви.
Ухвала місцевого господарського суду мотивована тим, що Позивач 1 має всі процесуальні можливості для самостійного захисту своїх прав та інтересів у суді. Саме лише посилання в позовній заяві на те, що уповноважений орган не здійснює або неналежним чином здійснює відповідні повноваження, для прийняття заяви для розгляду недостатньо. В такому разі, прокурор повинен надати належні та допустимі докази відповідно до вимог процесуального закону (наприклад, внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань про вчинене кримінальне правопорушення на підставі       статті 367 Кримінального кодексу України).
Щодо звернення Прокурора з позовом в інтересах Позивача 2, то суд в оскаржуваній ухвалі зазначив таке.
Правова норма спеціального законодавчого акта, а саме стаття 23 Закону України «Про прокуратуру», яка визначає повноваження прокурора з виконання покладених на нього функцій, чітко врегульовує підстави та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Натомість, позов у даній справі подано Прокурором в інтересах   Позивача 2 з посиланням на те, що розпоряджаючись бюджетними коштами Позивач 2 безпідставно уклав додаткові угоди до договору № 2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року, а також перерахував Відповідачу кошти у сумі 32022 грн. 
Суд першої інстанції констатував, щоВідтак, посилаючись на безпідставне укладення   Позивачем 2 оспорюваних правочинів, Прокурор вказує про порушення останнім економічних інтересів держави. При цьому не визначив Позивача 2 відповідачем   у справі, а подає позов в його інтересах. За таких обставин, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що  Прокурором не надано доказів наявності підстав здійснення представництва інтересів Позивача 2 та доказів, що орган державної влади, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, не здійснює або неналежним чином здійснює захист інтересів держави.

Не погоджуючись з прийнятою судом першої інстанції ухвалою,     Прокурор звернувся до Північно-західного   апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (а.с.   74-83) в якій   з підстав,     висвітлених в ній,     просив   ухвалу місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове рішення,     яким передати позовну заяву до Господарського суду Вінницької області для її розгляду.
Мотивуючи дану апеляційну скаргу Прокурор, зокрема, виходив     з того, що   державний фінансовий контроль в Україні здійснюється відповідно до Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні". Виходячи із системного аналізу норм Закону України "Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні" та підзаконних нормативно-правових актів, прийнятих на виконання вказаного Закону, державний фінансовий контроль в Україні здійснюється органами Державної аудиторської служби.
Положенням про Державну аудиторську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 43, визначено, що здійснюючи моніторинг публічних закупівель Державна аудиторська служба України, яка є центральними органами виконавчої влади, діяльність якої спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України, має право при виявленні випадків недотримання законодавства про державні закупівлі та не виконанні підконтрольною установою вимог до усунення відповідних порушень, звернутися до суду в інтересах держави.
Водночас, як вказує Прокурор, згідно з пунктами 3, 4, 9 частини 4 вказаного Положення Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: реалізує державний фінансовий контроль через здійснення, зокрема, перевірки державних закупівель; здійснює контроль, зокрема, за дотриманням законодавства про державні закупівлі; вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: звертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку право охоронюваним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Відтак  Прокурор вважає, що він вірно визначено орган, уповноважений державою здійснювати функції у спірних правовідносинах     - Північний офіс Держаудитслужби.

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 15 червня 2020 року відкрито апеляційне провадження по даній справі та   повідомлено сторін, що у зв`язку із розглядом справи №902/479/20 в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, та враховуючи відпустку головуючого судді - Василишина А.Р., постанова по даній справі буде виготовлена до 03 липня 2020 року включно.
   Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 30 червня 2020 року провадження в справі №902/479/20 було зупинено до закінчення перегляду судового рішення у подібних правовідносинах в касаційному порядку Великою Палатою Верховного Суду у справі №912/2385/18 за позовом Заступника керівника Олександрійської місцевої прокуратури Кіровоградської області в інтересах держави в особі Устинівської районної державної адміністрації Кіровоградської області, Східного офісу Державної аудиторської служби України до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укртранссервіс-груп", Відділу освіти, молоді та спорту Устинівської районної державної адміністрації про визнання недійсними додаткових угод та стягнення грошових коштів, а саме до оприлюднення повного тексту постанови.
На адресу Північно-західного апеляційного господарського суду надійшло клопотання Заступника прокурора Вінницької області про поновлення провадження у справі №902/479/20 в зв`язку із оприлюдненням в єдиному державному реєстрі судових рішень (20 липня 2020 року за №90458902)   повного тексту постанови Великою Палатою Верховного Суду у справі №912/2385/18.
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 11 серпня 2020 року було поновлено провадження у справі №902/479/20 за апеляційною скаргою Заступника прокурора Вінницької області на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року в справі №902/479/20 та зазначено про те, що постанову по даній  справі буде виготовлено в строк до 26 серпня 2020 року включно.
Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що відповідно до частини 1         статті 270 Господарського процесуального кодексу України: у суду апеляційної інстанції             справи переглядаються     за правилами розгляду справ у порядку спрощеного позовного провадження, з урахуванням особливостей,       передбачених       у цій главі. 
Згідно частини 2   статті 270 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справ у суді апеляційної інстанції починається з відкриття першого судового засідання або через п`ятнадцять днів з дня відкриття апеляційного провадження, якщо справа розглядається без повідомлення учасників справи. 
Частиною 3 статті 270 Господарського процесуального кодексу України     передбачено, що розгляд справ у суді апеляційної інстанції здійснюється у судовому засіданні з повідомленням  учасників справи,  крім випадків, передбачених частиною   десятою цієї статті та частиною другою статті 271 цього  Кодексу.
В силу дії частини 2  статті   271 Господарського процесуального кодексу України: апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 12, 18, 31, 32, 33, 34 частини першої статті 255 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи; з урахуванням конкретних обставин справи суд апеляційної інстанції може розглянути такі апеляційні скарги у судовому засіданні з повідомленням учасників справи.
Суд констатує, що предметом оскарження є судова ухвала, котрою повернуто позовну заяву Прокурору.
В силу дії пункту 6 частини 1 статті 255 ГПК України, окремо від рішення суду першої інстанції можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції,   зокрема, про повернення заяви позивачеві (заявникові).
Відповідно, апеляційна скарга на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року по справі №902/479/20 має розглядатися судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників сторін (без проведення судового засідання).
При цьому, суд констатує, що   згідно частини 13 статті 8 Господарського процесуального кодексу України: розгляд справи       здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами,       якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи; у такому випадку судове засідання не проводиться.
З огляду на вищевказане,     колегія апеляційного господарського суду дослідивши матеріали справи на предмет їх підставності та предметності в розрізі вимог частини 2 статті 271 Господарського процесуального кодексу України, ухвалила рішення здійснювати   розгляд даної скарги без повідомлення учасників справи в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в такому випадку судове засідання не проводиться.
  Відповідно, ухвалою суду від 15 червня 2020 року було повідомлено сторін   про те, що розгляд справи №902/479/20   буде проводитися в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без повідомлення учасників справи, постанова по даній справі буде виготовлена до 26 серпня 2020 року включно. 
Дослідивши     матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, суд прийшов до висновку, що апеляційної скаргу слід задоволити,       а оскаржувану ухвалу суду першої інстанції скасувати.

При цьому,  апеляційний господарський суд    виходив з наступного.
Прокурор звернувся до суду з позовною заявою про:
·          визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 14 лютого 2020 року до договору №2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
·           визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року, укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
·           визнання недійсною додаткової угоди № 1 від 14 лютого 2020 року до договору №2БРТ-2218 від 3 лютого 2020 року, укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
·           визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2218 від 3 лютого 2020 року, укладену між Позивачем 2 та Відповідачем;
В обґрунтування позову Прокурор посилається на те, що оспорюваними додатковими угодами порушено як державний, так і суспільний інтерес, що призвело до зайвого витрачання бюджетних коштів.
Порушення інтересів держави, за доводами Прокурора,   полягає у тому, що розпоряджаючись бюджетними коштами Позивач 2 безпідставно уклав додаткові угоди №1 від 14 лютого 2020 року, № 2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2217 від 3 лютого 2020 року та додаткові угоди №1 від 14 лютого 2020 року, №2 від 17 березня 2020 року до договору №2БРТ-2218 від 3 лютого 2020 року, а також перерахувало Відповідачу кошти у сумі 32022 грн, чим порушено принципи добросовісної конкуренції серед учасників, максимальної економії та ефективності, відкритості та прозорості закупівель. Зазначені порушення Закону України "Про публічні закупівлі" порушили економічні інтереси держави внаслідок укладення незаконних додаткових угод, спричинили додаткові необґрунтовані витрати з державного бюджету та зменшили кількість бензину та дизельного палива, необхідного для забезпечення роботи державного органу.
Дана позовна заява мотивована тим, що   внаслідок укладення додаткових угод та незаконного зменшення обсягу закупівлі і збільшення ціни товару, відбулося порушення інтересів держати щодо зменшення коштів з державного бюджету.
Ухвалою Господарського суду Вінницької  області від 16 березня 2020 року було повернуто позовну заяву від 10 березня 2020 року  Прокурора  на підставі пункту 2 частини 5 статті 174 Господарського процесуального кодексу України з огляду на порушення правил об`єднання позовних вимог.
              Колегія суддів констатує, що підставою реалізації Прокурором представницьких функцій у даному випадку Прокурором доводиться усвідомлена пасивна поведінка уповноваженого суб`єкта владних повноважень, його бездіяльність.
Дослідивши процесуальну підставу повернення позовної заяви Прокурора в площинні правової позиції наведеної в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року по справі №912/2385/18, колегія суддів зауважує наступне.
Відповідно до частини 4 статті 236 Господарського процесуального кодексу України, при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу.
Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
Звертаючись до відповідного компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому   статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором,   вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
Однак суд, вирішуючи питання щодо наявності підстав для представництва, не повинен установлювати саме протиправність бездіяльності компетентного органу чи його посадової особи. Частиною сьомою   статті 23 Закону України "Про прокуратуру"   передбачено, що в разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження. Таким чином, питання про те, чи була бездіяльність компетентного органу протиправною та які її причини, суд буде встановлювати за результатами притягнення відповідних осіб до відповідальності. Господарсько-правовий спір між компетентним органом, в особі якого позов подано прокурором в інтересах держави, та відповідачем не є спором між прокурором і відповідним органом, а також не є тим процесом, у якому розглядається обвинувачення прокурором посадових осіб відповідного органу у протиправній бездіяльності.
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого   статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Частина 4   статті 23 Закону України "Про прокуратуру"   передбачає, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень. Таке оскарження означає право на спростування учасниками процесу обставин, на які посилається прокурор у позовній заяві, поданій в інтересах держави в особі компетентного органу, для обґрунтування підстав для представництва.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 звернула увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні компетентні органи, а не прокурор. Прокурор не повинен вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати компетентний орган, який може і бажає захищати інтереси держави.
Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідний компетентний орган, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.
Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді згідно із частиною четвертою  статті 53 ГПК України  має наслідком застосування положень, передбачених  статтею 174 цього Кодексу, про залишення позовної заяви без руху для усунення її недоліків і повернення в разі, якщо відповідно до ухвали суду у встановлений строк ці недоліки не усунуті.
Втім, місцевий господарський суд дійшов до висновку про те, що Прокурор не обґрунтував наявності визначених законодавством підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, зокрема не довів, що компетентний орган, якого Прокурор зазначив як Позивача2, не здійснює свої повноважень самостійно щодо захисту інтересів держави, і при цьому, не залишив позовну заяву прокурора  без руху для усунення недоліків, а одразу ж повернув її Прокурору.
Тобто, виявивши певну невідповідність позовної заяви, а саме відсутність підстав для представництва інтересів держави, суду першої інстанції слід було надати можливість скаржнику виправити такі недоліки.
Оскільки,  повернувши позовну заяву Прокурора суд першої  інстанції не дотримався розумного ступеня пропорційності та фактично вдався до надмірного формалізму, що обмежило реалізацію права на апеляційне оскарження.
Дана правова позиція наведена в постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 6 серпня 2020 року по справі №924/844/19.
Стаття 73 Господарського процесуального кодексу України визначає, що доказами є будь-які дані, на підставі   яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Відповідно до пункту 5 частини третьої   статті 162 Господарського процесуального кодексу України:   позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; правові підстави позову.
Наявність бездіяльності компетентного органу повинна бути предметом самостійної оцінки суду в кожному випадку звернення прокурора з позовом за конкретних фактичних обставин.
Як убачається з матеріалів справи, на виконання частин 3-5   статті 53 Господарського процесуального кодексу України   і частин 3,4   статті 23 Закону України "Про прокуратуру"   Прокурор при поданні позовної заяви та відповіді на відзив обґрунтував неналежне, на його думку, здійснення захисту інтересів держави   Позивачами, які не вжили заходів щодо визнання недійними додаткових угод та повернення 32022 грн, про що вони повідомили Прокуратуру відповідними листами (тобто навів підставу для представництва інтересів держави); зазначив, що порушення процедури укладення додаткових договорів  унеможливило раціональне та ефективне використання бюджетних коштів, чим обґрунтував   порушення інтересів держави (тобто навів підстави для звернення з позовом).
З матеріалів справи слідує, що Прокурор звертався із відповідними листами як до Позивача 1 так і до Позивача 2 із зазначенням порушення інтересів держави, шляхом укладення відповідних додаткових угод, та зауважував про те, що збирає відповідні докази з метою звернення до суду за захистом порушених, на його думку інтересів держави. З даний доказів слідує (а.с. 50-54), що Прокурором проводилася певна робота щодо законності проведення закупівель, товарів робіт та послуг саме відносно державних закупівель та витрачання державних коштів.  
Таким чином, як Позивач 1 так і Позивач 2, надаючи відповідь Прокурору на його звернення                   (а.с. 49-50, 51-55), свою позицію щодо порушення інтересів держави жодним чином не висловив, про наміри самостійно   звернутися з позовом чи провести перевірку щодо виявлених прокуратурою фактів не заявили, водночас не спростували й твердження Прокурора щодо виявлених порушень законодавства.   Такі дії були оцінені Прокурором як бездіяльність (і не спростовані місцевим господарським судом в оскаржуваній ухвалі).
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 травня 2020 року в справі №912/2385/18 зазначила, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави).
З вищевказаного вбачається, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого   статтею 23 Закону України "Про прокуратуру", і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
Окрім того, Прокурор свідомо зазначив в своїй позовній заяві Позивача 2 - як державний орган уповноважений державою на здійснення відповідних функцій, з огляду на те, що саме Позивач 2 є розпорядником бюджетних коштів.
З огляду на усе вищевказане в даній постанові Північно-західний апеляційний господарський суд вважає безпідставний висновок місцевого господарського суду в оскаржуваній ухвалі про те, що у Прокурора відсутні підстави для звернення до суду в інтересах держави в особі Позивача 1 та Позивача 2, і як наслідок вважає безпідставним та необгрунтованим   рішення щодо повернення позовної заяви на підставі пункту 4 частини 5 статті 174 ГПК України. 
Відповідно до частини 1   статті 269 Господарського процесуального кодексу України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (частина 4   статті 269 Господарського процесуального кодексу України).
З огляду на усе вищевстановлене, Північно-західний  апеляційний господарський суд прийшов до  висновку, що апеляційна скарга    підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 по справі №902/240/20 скасуванню.
Згідно статті 280  Господарського процесуального кодексу України,  підставами для скасування ухвали суду, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Поряд з тим апеляційний господарський суд констатує, що усе вищевказане в даній судовій постанові вказує на неправильне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи та порушення місцевим господарським судом норм процесуального права, які призвели до постановлення помилкової ухвали.
Дане ж в силу дії пунктів 1, 4 частини 1 статті 280  Господарського процесуального кодексу України є підставою для скасування оспорюваної ухвали.
Згідно пункту 6 частини 1 статті 275 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право: скасувати ухвалу, що перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.
З огляду на все вищевказане суд апеляційної інстанції задоволює апеляційну скаргу Прокурора, та скасовує ухвалу від 18 травня 2020 року в даній справі, як таку, що перешкоджає подальшому провадженню по справі і направляє справу для вирішення питання про відкриття провадження по даній справі до Господарського суду Вінницької області.
Що ж стосується витрат по сплаті судового збору, то зважаючи на задоволення апеляційної скарги Прокурор та прохання Прокурора, висвітлене в пункті 3 прохальної частини апеляційної скарги (щодо стягнення з Відповідача на користь Прокуратури судового збору за подачу апеляційної скарги), судовий збір за подання апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року в силу дії статті 129 ГПК України, покладається на Відповідача.
Керуючись статтями 129, 270, 269-276, 280-284 Господарського процесуального кодексу України, суд
                 ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу   Заступника прокурора Вінницької області на ухвалу Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року в справі №902/479/20  - задоволити.
2.   Ухвалу Господарського суду Вінницької області від 18 травня 2020 року в справі №902/479/20      - скасувати.
3. Справу №902/479/20 направити до Господарського суду Вінницької   області для вирішення питання про відкриття провадження по   справі №902/479/20.
4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Манго-груп"  (01010, пров. Хрестовий, 2 офіс 405, Печерський район, м. Київ; поштова адреса: вул. Максимовича, 43/б, м. Вінниця, 21036, код ЄДРПОУ 39039648 ) на користь Прокуратури Вінницької області (вул. Монастирська, 33, м. Вінниця, 21050, ідентифікаційний код 02909909) 2102 грн  витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
5. Господарському суду Вінницької області видати відповідний наказ.
6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
8. Справу №902/479/20 повернути Господарському суду Вінницької області.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.  

Суддя                                                                                              Філіпова Т.Л.