Дата документу 30.06.2020 Справа № 336/2359/18

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний № 336/2359/18
Провадження №22-ц/807/942/20 
Головуючий в 1-й інстанції – Воробйов А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2020 року                                                         місто Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого, судді-доповідача	Кухаря С. В.,	
суддів:	Крилової О.В., Полякова О.З.,	
секретар	Бєлова А.В.,	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року, ухвалене у м. Запоріжжі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, ОСОБА_3 про визнання недійсними договору позики від 21.12.2012 року, іпотечного договору від 21.12.2012 року та договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.12.2012 року,- 

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , треті особи: ОСОБА_4 , приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Смолін С.А. про визнання недійсним договору позики від 21.12.2012 року іпотечного договору від 21.12.2012 року, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.12.2012 року. В обґрунтування позову вказує, що позивачу з 2000 року на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Цекеєвою І.О., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 22.04.2000р. за р №409. В цій квартирі вона проживає постійно майже двадцять років, квартира є єдиним її житлом. Позивач стверджує, що грошових коштів від ОСОБА_2 не отримувала, мети на укладання договору позики не мала. Грошові кошти у ОСОБА_2 отримав ОСОБА_3 , який є її давнім знайомим і він попросив бути її майновим поручителем, оскільки він бажав взяти в борг грошові кошти у ОСОБА_2 . Жодних документів їй не давали, копії іпотечного договору вона побачила лише при ознайомленні з матеріалами цивільної справи про виселення. 

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 року в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи Приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Вовк Ірина Іванівна, ОСОБА_3 про визнання недійсним договору позики від 21.12.2012 року іпотечного договору від 21.12.2012 року, договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 21.12.2012 року - відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Узагальненими доводами апеляційної скарги є те, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції не взято до уваги факт відсутності настання правового наслідку укладання договору позики, оскільки позивачем у справі гроші за договором отримані не були, оскільки вказані кошти отримав ОСОБА_3 , якій підтвердив вказаний факт у судовому засіданні.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю - доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав. 

За вимогами п.1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.

Відповідно до вимог ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що 21.12.2012 року між ОСОБА_2 у якості позикодавця з однієї сторони та ОСОБА_1 у якості позичальника з другої сторони укладено договір позики посвідчений Вовк І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за № 14853.

Згідно з п. 1 договору позики, позикодавець передав у власність позичальникові, а позичальник отримав від позикодавця гроші в сумі 350 450 (триста п`ятдесят тисяч чотириста п`ятдесят) гривень, що еквівалентно 43 000 (сорок три тисячі) доларів США за середнім курсом продажу доларів США, встановленому комерційними банками міста Запоріжжя на день посвідчення договору, який дорівнює 8,15 гривні за 1 долар США, зі строком виплати боргу до 21 грудня 2013 року. Сторони встановили, що розрахунок буде здійснюватися щомісячно починаючи з наступного не пізніше 21 (двадцять першого) числа кожного місяця у розмірі не менш ніж 12 225 (дванадцять тисяч двісті двадцять п`ять) гривень, що еквівалентно 1500 (одна тисяча п`ятсот) доларів США за середнім курсом продажу доларів США, встановленому комерційними банками міста Запоріжжя на день посвідчення договору, який дорівнює 8,15 гривні за 1 долар США. Останній розрахунок здійснюється позичальником не пізніше 21 грудня 2013 року.

Факт одержання грошей підтверджується розпискою, власноручно написаною позичальником в момент передачі йому суми позики.

21.12.2012 року, в забезпечення даного договору позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено іпотечний договір, посвідчений Вовк І.І., приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за № 14854.

Пунктом 1 іпотечного договору, сторони визначили, що цим договором забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у ОСОБА_1 на підставі договору позики, укладеного сторонами та посвідченого Вовк І.І. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за № 14853, укладеного на суму 350 450 грн. з обумовленим в основному договорі строком повернення боргу до 21.12.2013 року.

Згідно з п. 2 іпотечного договору, предмет іпотеки складає квартира АДРЕСА_1 .

21.12.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя посвідчений Вовк І.І. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області та зареєстрований в реєстрі за № 14856.

Згідно з п. 1 цього договору, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, зазначений в іпотечному договорі за р. № 14854 від 21.12.2012 року., посвідченому Вовк І.І. приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Запорізької області, укладеному між сторонами, шляхом позасудового врегулювання.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави, на які посилалась позивачка у своєму позові, а саме, що на час укладання оспорюваних правочинів її було введено в оману, вона не мала наміру отримувати для себе будь-які грошові кошти у ОСОБА_2 , про зміст підписаних у нотаріуса оспорюваних правочинів їй нічого не було відомо, кошти вона не отримувала, а обманними діями ОСОБА_2 її позбавлено права власності на квартиру не підтверджені належними та допустимими доказами.

З вказаними висновками суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду. 

Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

За статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України недодержання у момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦПК України, є підставою для визнання його недійсним.

Згідно із частиною першою статті 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Отже, правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивач не надала достатніх та допустимих доказів введення її в оману щодо укладення оспорюваних договорів.

Спірні правочини підписані позивачем і відповідачем, були посвідчені та зареєстровані приватним нотаріусом, що передбачає безумовне з`ясування волевиявлення сторін, роз`яснення їм виду правочину, його умов та правових наслідків укладання, про що також зазначено і в самих правочинах. 

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Аналогічні положення містяться у статті 1051 ЦК України, згідно з якою позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором.

Між тим, відповідачем до матеріалів справи було додано копію власноруч написаної ОСОБА_1 розписки від 21.12.2012 року, оригінал цієї розписки був судом досліджений під час судового розгляду. Факт написання цієї розписки позивачем не оспорювався. Зі змісту цієї розписки вбачається, що ОСОБА_1 отримала кошти за оспорюваним договором позики у повному обсязі, претензій до ОСОБА_2 не має.

Таким чином, ухвалюючи рішення у справі, суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідивши наявні у справі докази і надавши їм належну оцінку та дійшов правильного висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

З урахування наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.

02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30 березня 2020 року № 540-IX (далі – Закон № 540-IX).

За змістом підпункту 3 пункту 12 розділу XII «Прикінцевих положень» вказаного Закон № 540-IX під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 49, 83, 84, 170, 178, 179, 180, 181, 185, 210, 222, 253, 275, 284, 325, 354, 357, 360, 371, 390, 393, 395, 398, 407, 424 цього Кодексу, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, подання доказів, витребування доказів, забезпечення доказів, а також строки звернення до суду, подання відзиву та відповіді на відзив, заперечення, пояснень третьої особи щодо позову або відзиву, залишення позовної заяви без руху, подання заяви про перегляд заочного рішення, повернення позовної заяви, пред`явлення зустрічного позову, заяви про скасування судового наказу, розгляду справи, апеляційного оскарження, розгляду апеляційної скарги, касаційного оскарження, розгляду касаційної скарги, подання заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами продовжуються на строк дії такого карантину.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 379, 381-383 ЦПК України, апеляційний суд у складі колегії суддів,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16 грудня 2019 рокузалишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.

Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) процесуальні строки щодо касаційного оскарження продовжуються на строк дії такого карантину.

Повна постанова складена 1 липня 2020 року.

Судді:                                                                С. В. Кухар

                                                               О. В. Крилова

О. З. Поляков