Постанова 
Іменем України

02 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 463/5514/18
провадження № 61-11300св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Ігнатенка В. М. (суддя-доповідач), Жданової В. С., 
Кузнєцова В. О.,
 
учасники справи:
 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі:  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1  на ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 травня 2019 року у складі судді                   Копняк С. М., 
В С Т А Н О В И В:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 30 квітня 2013 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 у зв`язку із його фіктивністю.
Короткий зміст судових рішень
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року позов залишено без розгляду; надано відповідачам ОСОБА_2 , ОСОБА_3 п`ятиденний строк для подачі доказів понесення судових витрат; призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 14 березня             2019 року о 12:45 год в приміщенні Личаківського районного суду м. Львова.
З указаною ухвалою не погодився  ОСОБА_1 та у лютому 2019 року оскаржив її в апеляційному порядку. З урахуванням уточнень просив скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині вирішення питання про призначення справи до судового розгляду про стягнення судових витрат.
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова                    від 28 лютого 2019 року в частині вирішення питання стягнення судових витрат повернуто апелянту.
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що ухвала суду першої інстанції в частині призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає, та, відповідно до частини другої 2 статті 353 ЦПК України, включається до апеляційної скарги на рішення суду.
Аргументи учасників справи
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У касаційній скарзі, поданій у червні 2019 року до Верховного Суду                                                ОСОБА_1 , посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 травня 2019 року та направити справу до апеляційного суду для продовження розгляду.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд дійшов помилкових висновків про повернення апеляційної скарги, оскільки відповідачами не надано доказів понесених судових витрат. Судом надано п`ятиденний строк для надання таких доказів, однак відповідачі у вказаний строк жодних доказів не надали, тому вимога про стягнення судових витрат не може бути задоволена. 
Короткий зміст вимог відзиву на касаційну  скаргу
У вересні 2019 року від представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , надійшов відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому відповідач просить залишити без задоволення касаційну скаргу, а оскаржувану ухвалу апеляційного суду без змін, оскільки висновки апеляційного суду узгоджуються із вимогами ЦПК України. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 05 серпня 2019 року відкрито касаційне провадження у вказаній справі та витребувано її матеріали з суду першої інстанції.
Указана справа надійшла до Верховного Суду.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Установлено, що у вересні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2018 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в підготовче судове засідання.
17 грудня 2018 року ухвалою цього ж суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду.
В судове засідання 12 лютого 2019 року позивач не з`явився, явку представника не забезпечив, подав клопотання про залишення позову без розгляду, в задоволенні якого ухвалою суду відмовлено у зв`язку з тим, що розгляд справи по суті було розпочато.
Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 28 лютого 2019 року позов залишено без розгляду у зв`язку з повторною неявкою сторони позивача в судове засідання; надано відповідачам п`ятиденний строк для подачі доказів понесених судових витрат; призначено судове засідання для вирішення питання про судові витрати на 14 березня 2019 року о 12:45 год у приміщенні Личаківського районного суду м. Львова.
Не погоджуючись із ухвалою Личаківського районного суду м. Львова                                      від 28 лютого 2019 року ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку у частині вирішення питання про призначення судового розгляду для вирішення питання про стягнення судових витрат. У іншій частині ухвала суду першої інстанції в апеляційному порядку не оскаржувалася та не переглядалася. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Частиною третьою статті 401 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судових рішень.
Згідно із частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
У силу частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Частиною першою статті 353 ЦПК України передбачено вичерпний перелік ухвал, які можуть бути оскаржені окремо від рішення суду.
Пунктом 13 частини 1 статті 353 ЦПК України передбачено, що окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо визначення розміру судових витрат.
Відповідно до вимог пункту 16 частини 1 статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції тільки щодо залишення позову (заяви) без розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що ухвалу Личаківського районного суду                                м. Львова від 28 лютого 2019 року позивач оскаржив в апеляційному порядку лише в частині призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати.
Відповідно до  частини другої статті 353 ЦПК України заперечення на ухвали, що не підлягають оскарженню окремо від рішення суду, включаються до апеляційної скарги на рішення суду.
Цей припис згідно з позицією абзацу п`ятого підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2010 року                                      № 3-рп/2010 слід розуміти так, що будь-яка ухвала суду підлягає перегляду в апеляційному порядку самостійно або разом з рішенням суду.
Прецедентна практика Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним; воно може бути обмежене, особливо щодо умов прийнятності скарги. Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (рішення у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року, заява № 23436/03,                         § 22).
Правові висновки щодо порядку оскарження окремо від рішення суду ухвал суду першої інстанції висловлено Великою Палатою Верховного Суду в ухвалах                           від 13 червня 2018 року у справі № 522/14750/16-ц (провадження                                                  № 14-20540цс18), від 13 червня 2018 року у справі № 761/6099/15-ц (провадження № 14-184цс18), від 04 липня 2018 року у справі № 623/3792/15-ц (провадження                № 14-25940цс18), у постанові від 13 березня 2019 року у справі                                                            № 522/18296/14-ц (провадження № 14-62цс19).
Велика Палата Верховного Суду звертала увагу на те, що встановлення у процесуальному законі переліку ухвал суду першої інстанції, що можуть бути оскаржені окремо від рішення суду стосовно суті спору, та відтермінування реалізації права на апеляційне оскарження з питань, які не перешкоджають подальшому провадженню у справі, до подання апеляційної скарги на рішення суду щодо суті спору є розумним обмеженням, що має на меті забезпечити розгляд справи впродовж розумного строку та запобігти зловживанням процесуальними правами, які можуть призводити до невиправданих зволікань під час такого розгляду. Така мета є легітимною.
Обмеження права на апеляційне оскарження окремо від рішення суду щодо суті спору ухвал, не передбачених у частині першій статті 353 ЦПК України, є передбачуваним, оскільки чітко регламентоване процесуальним законом. Звертаючись з апеляційною скаргою на ухвалу суду, що за законом не може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, учасник справи може спрогнозувати юридичні наслідки такого оскарження.
Отже, ухвала суду першої інстанції про призначення судового засідання для вирішення питання про судові витрати не може бути оскаржена в апеляційному порядку до ухвалення рішення суду по суті й окремо від цього рішення, тобто, оскарження такої ухвали в апеляційному порядку можливе разом з рішенням суду, яким такий розподіл судових витрат має бути вирішений по суті.
Відповідно до пункту 4 частини п`ятої статті 357 ЦПК України апеляційна скарга не приймається до розгляду і повертається судом апеляційної інстанції, якщо скаргу подано на ухвалу, що не підлягає оскарженню окремо від рішення суду.
Виходячи з аналізу указаних норм ЦПК України, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про те, що ухвала суду про призначення судового засідання оскарженню в апеляційному порядку окремо від рішення суду не підлягає, а підлягає поверненню.
Доводи касаційної скарги про те, що відповідачами не надано доказів понесених судових витрат, а тому вимога про стягнення судових витрат не може бути задоволена є необгрунтованими, оскільки питання розподілу судових витрат суд не вирішував, а лише постановив ухвалу щодо призначення до розгляду такого питання. Слід зазначити, що після ухвалення рішення щодо розподілу судових витрат сторони не позбавлені можливості оскаржити його у передбаченому законом порядку. 
Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржуване судове рішення постановлено без додержання норм матеріального і процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що, відповідно до положень статті 400 ЦПК України, знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
З підстав вищевказаного, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а ухвалу апеляційного суду - без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують.
Щодо судових витрат                                                                                                                        
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої та апеляційної інстанції, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 183, 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
П О С Т А Н О В И В:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Ухвалу Львівського апеляційного суду від 06 травня 2019 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                            В. М. Ігнатенко

В. С. Жданова

В. О. Кузнєцов