ПОСТАНОВА
Іменем України

16 липня 2020 року 
Київ
справа №825/1540/17
адміністративне провадження №К/9901/22542/18

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Дашутіна І. В., 
суддів Шишова О. О., Яковенка М. М.
розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 у складі судді Соломко І. І. та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2017 у складі колегії суддів: Беспалова О. О., Губської О. А., Парінова А. Б. у справі № 825/1540/17 за позовом ОСОБА_1 до Північного офісу Держаудитслужби про стягнення коштів, - 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій:
1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Північного офісу Держаудитслужби в якому просив стягнути на його користь кошти в розмірі 45 150, 15 грн.
2. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 у задоволенні позовних вимог відмовлено.
2.1. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2017 апеляційну скаргу позивача залишено без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.
3. Судами попередніх інстанцій під час розгляду справи встановлено:
3.1. ОСОБА_1 у період з 28.07.2015 по 27.09.2016 працював у Державній фінансовій інспекції у Чернігівській області.
3.2. Відповідно до пункту 3 постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 № 266 Державну фінансову інспекцію у Чернігівській області реорганізовано шляхом приєднання до Північного офісу державної аудиторської служби. Північний офіс Держаудитслужби є правонаступником Державної фінансової інспекції у Чернігівській області.
3.3. При звільненні позивача, відповідно до положень Закону України «Про статус і соціальний захист громадян», роботодавець повинен був виплатити ОСОБА_1 допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати. Вказана допомога не була виплачена, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду з позовом до Державної фінансової інспекції у Чернігівській області про стягнення коштів в судовому порядку.
3.4. Постановою Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 у справі № 825/224/17 відмовлено в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Управління Північного офісу Держаудитслужби в Чернігівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Управління праці та соціального захисту населення Новозаводської у міста Чернігові ради про визнання протиправними дій щодо невиплати при звільненні трикратної середньомісячної заробітної плати та непроведення повного розрахунку в день звільнення, неправомірними та стягнення на користь позивача трикратну середньомісячну заробітку плату, що складає 25 912, 26 грн, а також стягнення кошти в розмірі 49 468, 86 грн за несвоєчасне проведення розрахунків при звільненні.
3.5. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 у справі № 825/224/17 постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 02.03.2017 скасовано та прийнято нову, якою позов задоволено:
- визнано неправомірними дії Державної фінансової інспекції в Чернігівській області щодо невиплати ОСОБА_1 допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати;
- стягнуто з Державної фінансової інспекції у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 допомогу в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати, що складає 25 912, 26 коп;
-  визнано неправомірними дії Державної фінансової інспекції в Чернігівській області щодо непроведення повного розрахунку в день звільнення з ОСОБА_1 в частині невиплати допомоги в розмірі трикратної середньомісячної заробітної плати та стягнуто з Державної фінансової інспекції у Чернігівській області на користь ОСОБА_1 53 787, 57 коп за несвоєчасне проведення розрахунку при звільненні.
3.6. Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 23.05.2017 було змінено спосіб та порядок виконання постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 12.04.2017 у справі № 825/224/17 шляхом зміни боржника з Державної фінансової інспекції у Чернігівській області на Північний офіс Держаудитслужби. 
3.7. Позивач звернувся до суду із указаним позовом оскільки рішення суду у справі № 825/224/17 не було виконано, що, на його думку, зумовлює необхідність застосування наслідків, визначених положеннями статті 117 Кодексу законів про працю України. 
4. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції вказав на те, що після вирішення в судовому порядку спірних правовідносин стосовно непроведення із позивачем розрахунку при звільненні, подальша процедура стягнення коштів має відбуватись в порядку судового контролю та примусового виконання судового рішення, у відповідності до Закону України «Про виконавче провадження». Суди прийшли до висновку про те, що застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України після ухвалення судого рішення на користь ОСОБА_1 про стягнення коштів є необгрунтованим.
Короткий зміст вимог та узагальнені доводи касаційної скарги:
5.          Позивачем подано касаційну скаргу, в якій він просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.
5.1. Доводи касаційної скарги позивача, грунтуються на тому, що судами попередніх інстанцій необгрунтовано зроблено висновок про неможливість подальшого застосування положень статей 116, 117 Кодексу законів про працю України оскільки обов`язок проведення розрахунку не було виконано навіть після ухвалення судового рішення на його користь.
5.2. На переконання позивача, судом було обмежено його право на отримання гарантованих чинним законодавством прав, визначених Кодексом законів про працю України, Законом України «Про державну службу», Законом України «Про статус і соцільний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи».
6. Відповідачем подано заперечення на касаційну скаргу, в якій викладено незгоду з доводами скаржника та зазначено про відсутність підстав для скасування рішень судів першої та апеляційної інстанцій. 
6.1. Суб`єкт владних повноважень мотивує свою позицію тим, що після ухвалення судового рішення про стягнення коштів на користь позивача, відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» та Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» було розпочату процедуру примусового виконання судового рішення шляхом безспірного списання грошових коштів.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Норми права, якими керувався суд касаційної інстанції та висновки суду за результатами розгляду касаційної скарги:
7. Відповідно до частини другої статті 19 Конституція України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
8. Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
9. Спірні правовідносини виникли у зв`язку з тим, що незважаючи на наявність судового рішення, відповідачем не було проведено обов`язок із проведення остаточного розрахунку при звільненні.
10. Так, відповідно до статті 47 Кодексу законів про працю України від 10.12.1971 № 322-VIII (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
11. За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
12. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
13. Тобто, закріплені у статтях 116, 117 КЗпП України положення спрямовані на забезпечення належних фінансових умов для звільнених працівників, оскільки гарантують отримання ними, відповідно до законодавства, всіх виплат в день звільнення та, водночас стимулюють роботодавців не порушувати свої зобов`язання в частині проведення повного розрахунку із працівником.
14. Верховний Суд наголошує, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день його звільнення. 
15. Чинним на момент звернення позивача до суду законодавством прямо покладено на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
16. Водночас, відповідно до правової позиції, сформованої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24.03.1995 № 108/95-ВР «Про оплату праці» середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.
17. Разом з тим, Верховний Суд України також неодноразово висловлював таку правову позицію. Зокрема, у постанові від 15.09.2015 (справа № 21-1765а15), проаналізувавши вимоги статей 116, 117 КЗпП України, дійшов висновку про те, що непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум.
18. Ураховуючи вищевикладене колегія суддів зазначає, що ініціювання процедури примусового виконання судового рішення є правом позивача, а не обов`язком, у той же час як для органу державної влади виконнаня рішення суду є безпосереднім обов`язком.
19. Верховний Суд наголошує, що обов`язковість виконання судового рішення після набрання ним чинності та, як наслідок, забезпечення права особи на соціальний захист не може ставитись у залежність від особливостей процедурного характеру виконання таких рішень.
20. Указане в сукупності свідчить про обгрунтованість доводів касаційної скарги стосовно помилкового застосування до спірних правовідносин судами попередніх інстанцій положень Закону України «Про виконавче провадження».
21. Разом з тим, колегія суддів уважає за доцільне зазначити про те, що необґрунтованим також є посилання суду першої інстанції на практику Європейського суду з прав людини, зокрема пункти 56-59 рішення у справі «Меньшакова проти України» (заява № 377/02) від 08.04.2010 з огляду на наступне.
22. Із вказаного рішення Європейського суду з прав людини, позовні вимоги у спорі, який передано на розгляд суду, ґрунтувались на тому, що стаття 117 КЗпП України надавала заявниці право на отримання компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості із заробітної плати до дня її фактичної виплати, навіть за періоди невиконання рішення, якими присуджувалась така виплата. Однак доводи заявниці не прийняли суди. Зокрема, рішення суду від 15.06.1999 та 26.11.2003 щодо відмови в задоволенні позовних вимог заявниці ґрунтувалися на тому, що компенсація за затримку виплати заробітної плати відповідно до статті 117 КЗпП України могла вимагатись заявницею лише за період до присудження заборгованості із заробітної плати рішеннями від 08.07.1997 та 25.05.1998 та що тримісячний строк для вчинення процесуальних дій розпочався з цих дат. З прийняттям цих рішень статті 116 та 117 КЗпП України більше не застосовуються у справі заявниці, а зобов`язання колишніх роботодавців виплатити заборгованість із заробітної плати та компенсацію було замінено на зобов`язання виконати судові рішення на користь заявниці, що не регулюється матеріальними нормами трудового права.
23. Водночас, у своєму рішенні ЄСПЛ не вирішував питання щодо необхідності застосування тієї чи іншої норми права національного законодавства та її тлумачення, а констатував, що застосування процесуальних обмежень у справі заявниці значною мірою залежало від тлумачень матеріальних норм Кодексу законів про працю. Звернув увагу на те, що частина друга статті 117 КЗпП України, яка встановлює право на отримання компенсації у випадку постановлення судом рішення щодо суми такої заборгованості та є застосовною у справі заявниці, не передбачає виплати компенсації за період до фактичного розрахунку по заборгованості, на відміну від частини першої статті 117 КЗпПУкраїни.
24. Аналізуючи застосування судами статей 116 та 117 КЗпП України, ЄСПЛ у рішенні вказав, що обґрунтуванню, наведеному судами, не вистачає чіткості і ясності, оскільки суди детально не розглянули двояку дію статті 117 КЗпП України, однак воно не свідчить про жодні прояви несправедливості чи свавілля, і процесуальні обмеження доступу заявниці до суду не застосовувались непропорційно.
25. Крім того, у пункті 58 рішення ЄСПЛ вкотре наголосив, що він не є апеляційним судом для оскарження рішень національних судів та, як правило, саме національні суди повинні тлумачити національне законодавство та надавати оцінку наданим їм доказам (рішення у справі Waite and Kennedy v. Germany), заява № 26083/94, пункт 54, ЄСПЛ 1999-I). Відповідно за висновком ЄСПЛ не було порушення статті 6 Конвенції щодо скарги заявниці на відсутність доступу до суду (пункт 59 рішення).
26. Велика Палата Верховного Суду у своєму рішенні від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17 дійшла висновку про те, що немає жодних підстав вважати, що ЄСПЛ надав для застосування на національному рівні тлумачення приписів статті 117 КЗпП України всупереч практиці Верховного Суду України (постанова від 15.09.2015 провадження № 21-1765а15). Вказане рішення ЄСПЛ не може розглядатися як підстава для відступу від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 15.09.2015 у справі № 21-1765а15.
27. За таких умов, колегія суддів уважає обгрунтованими позовні вимоги ОСОБА_1 про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
28. При цьому, Верховний Суд погоджується з визначеним позивачем розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, який становить 45  150 грн. 15 коп.
29. Розрахунок зазначеної суми правильно здійснений позивачем, виходячи з його середньоденної заробітної плати у розмірі - 392 грн 61 коп та кількості робочих днів - 115.
30. Ураховуючи вищевикладене, Верховний Суд уважає обгрунтованими доводи касаційної скарги про порушення судами першої та апеляційної інстацій норм матеріального та процесуального права. 
31. Відповідно до положень статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
32. Положеннями статті 351 КАС України встановлено, що суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
33. З огляду на наведене, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно задовольнити, рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та прийняте нове рішення про задоволення позову.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 351, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України,

ПОСТАНОВИВ:
34. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
35. Постанову Чернігівського окружного адміністративного суду від 18.10.2017 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 30.11.2017 у справі № 825/1540/17 за позовом ОСОБА_1 до Північного офісу Держаудитслужби про стягнення коштів - скасувати та прийняти нове рішення.
36. Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.
37. Стягнути з Північного офісу Держаудитслужби (код ЄДРПОУ 40479560, місцезнаходження: вул. Січових Стрільців, 18, м. Київ, 04053) на користь ОСОБА_1 (паспорт НОМЕР_1 , ІПН НОМЕР_2 , місце проживання: АДРЕСА_1 ), грошові кошти в розмірі 45 150, 15 грн.
38. Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття.

Суддя-доповідач                                                                                          І.В. Дашутін

Судді                                                                                                                        О.О.Шишов

                                                                                                                        М. М. Яковенко