ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"25" червня 2020 р.           № 910/11008/19
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Гаврилюка  О.М.
суддів:            Ткаченка Б.О. 
          Майданевича А.Г. 
 
секретар судового засідання - Нікітенко А.В.
за участю представників:
від позивача: адвокат Барабаш О.В.; від відповідача: не з`явився;
розглянувши апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020
у справі № 910/11008/19
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс"
до Акціонерного товариства "Українська залізниця"
про стягнення 180   600,00 грн.,-
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі №   910/11008/19 позов задоволено, стягнуто з Акціонерного товариства "Українська залізниця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Металургтранс" 180   600,00 грн. збитків, 18   700,00 грн. судових витрат понесених на професійну правничу допомогу адвоката та 2   709,00 грн. судового збору.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням місцевого господарського суду, Акціонерне товариство "Українська залізниця" звернулось до суду з апеляційною скаргою, в якій просить поновити Акціонерному товариству "Українська залізниця" строк для апеляційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі №   910/11008/19, прийняти апеляційну скаргу до розгляду, рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/11008/19 скасувати.
Скаржник, з огляду на те, що перевезення вантажних вагонів здійснювалось за СМГС, а позивач не надав суду копії претензії та доказів надсилання її відповідачу, вважає, що позивач не підтвердив вжиття заходів досудового врегулювання спору у порядку, передбаченому ст. 46 та ст. 47 СМГС, а судом першої інстанції не взято до уваги викладені у поясненнях відповідача посилання на недотримання позивачем досудового врегулювання спору.
Скаржник вказує на те, що позивачем документи, які б підтверджували фактичну вартість проведених вагоноремонтними підприємствами робіт не надані, позивачем не надано жодних документів на підтвердження вартості встановлених при виконанні поточного ремонту запасних частин. Наведена в акті виконаних робіт № 517 від 27.05.2019 вартість наданих послуг по кожному з вагонів є надуманою, оскільки фактично ремонт вантажних вагонів був здійснений підрозділами відповідача, і фактична вартість такого ремонту достовірно відображена у документах, підписаних між підрозділами відповідача (АТ "Укрзалізниця") та ТОВ "Ремвагонторг", яке за дорученням позивача, забезпечило організацію ремонту у підрозділах відповідача. 
Також скаржник вказує на те, що судом зазначено у рішенні, що у зв`язку з розукомплектуванням вантажних вагонів позивач змушений був передати структурному підрозділу відповідача для подальшого встановлення на вагони деталі, аналогічні відсутнім, однак, скаржник зазначає, що такі деталі були передані підрозділам не позивачем, а ТОВ "Ремвагонторг", про що зазначено у наданих позивачем актах встановлення, також позивачем не надано жодних доказів на підтвердження вартості запасних частин.
Скаржник зазначає, що позивач не надав всіх наявних у нього документів щодо витрат, понесених у зв`язку із ремонтом вантажних вагонів, крім того, позивачем до позовної заяви не долучені документи на підтвердження здійснення ним оплати, а отже не підтверджено факту реального заподіяння збитків, таким чином, висновок суду про те, що матеріалами справи судом встановлено, що після проведення ремонту вагонів №№   52876745, 54037973, 55175442, 55842546 та 56138142 позивач прийняв на підставі актів виконаних робіт та оплатив поточний ремонт вказаних вагонів загальною вартістю 180 600,00 грн. з урахуванням ПДВ, є безпідставним та необґрунтованим з огляду на відсутність доказів на підтвердження фактичного розміру збитків та оплати позивачем вартості поточного ремонту, що свідчить про те, що суд першої інстанції необґрунтовано визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, однак, які не доведені наявними матеріалами справи доказами, а відповідно - висновки суду, викладені у рішенні суду не відповідають фактичним обставинам справи та наявним доказам.
Скаржник вказує на те, що адвокатським об`єднанням "Сота" для ТОВ "Металургтранс" вже здійснювало підготовку позовних матеріалів в аналогічних справах про стягнення з АТ "Укрзалізниця" збитків, заподіяних внаслідок розукомплектування вантажних вагонів, отже, заявлений значний час, витрачений на попереднє опрацювання матеріалів, вивчення судової практики, опрацювання законодавчої бази, на надання адвокатом послуг з підготовки процесуальних документів практично одного змісту у всіх справах є необґрунтовано перебільшеним та вважає, що стягнена судом сума витрат на правничу допомогу з огляду на викладені вище обставини є завищеною, не відповідає критерію розумної необхідності таких витрат, не спів мірна з складністю справи та виконаними адвокатом роботами, реальним часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.  
Відповідно до витягу із протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 06.04.2020 справу № 910/11008/19 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Гаврилюк О.М., судді: Ткаченко          Б.О., Майданевич А.Г.
Рада суддів Україна рішенням від 17.03.2020 № 19, на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. №          211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", затвердила Рекомендації щодо встановлення особливого режиму роботи судів України.
Крім того, Рада суддів України рекомендує громадянам та іншим особам:
- всі необхідні документи (позовні заяви, заяви, скарги, відзиви, пояснення, клопотання тощо) надавати суду в електронному вигляді на електронну адресу суду, через особистий кабінет в системі "Електронний суд", поштою, факсом або дистанційні засоби зв`язку;
- рекомендувати учасникам судових засідань подавати до суду заяви про розгляд справ у їхній відсутності за наявними в справі матеріалами;
- утриматися від відвідування приміщення суду, особливо за наявності захворювання (слабість, кашель, задуха, утруднення дихання, тощо).
Відповідно до вказаного рішення, з метою убезпечення населення України від поширення гострих респіраторних захворювань та коронавірусу COVID-19, який віднесено до особливо небезпечних інфекційних хвороб, Рада суддів України рекомендує, на період карантину, встановити особливий режим роботи судів України, зокрема, зменшити кількість судових засідань, що призначаються для розгляду протягом робочого дня.
Відповідно підпункту 3 пункту 11 розділу І Закону України    "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)" від 30.03.2020 розділ X    Господарського процесуального кодексу України "Прикінцеві положення" доповнено пунктом 4 такого змісту:
"4.   Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 46, 157, 195, 229, 256, 260, 288, 295, 306, 321, 341, 346, 349, а також інші процесуальні строки щодо зміни предмета або підстави позову, збільшення або зменшення розміру позовних вимог, апеляційного оскарження, залишення апеляційної скарги без руху, повернення апеляційної скарги, подання заяви про скасування судового наказу, розгляду справи по суті, строки, на які зупиняється провадження, подання заяви про перегляд судових рішень за нововиявленими або виключними обставинами, звернення зі скаргою, оскарження рішення третейського суду, судового розгляду справи, касаційного оскарження, подання відзиву продовжуються на строк дії такого карантину.
Строк, який встановлює суд у своєму рішенні, не може бути меншим, ніж строк карантину, пов`язаного із запобіганням поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)".
Оскільки, призначення справи до розгляду на період карантину є неможливим, враховуючи п. 4 розділу Х Господарського процесуального кодексу України "Прикінцеві положення", колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку про призначення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/11008/19 до розгляду, після офіційної дати закінчення карантину.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 27.04.2020 призначено судове засідання із розгляду апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі №   910/11008/19 на 28.05.2020.
Постановою Кабінету Міністрів України № 343 від 04.05.2020 послаблені карантинні обмеження.
Постановою Кабінету Міністрів України № 392 від 20.05.2020 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів» постановлено:
«Установити з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої    коронавірусом SARS-CoV-2 (далі - COVID-19),    з    22    травня    2020 р.    до    22    червня    2020 р. на території Автономної Республіки Крим, Вінницької, Волинської, Дніпропетровської, Донецької, Житомирської, Закарпатської, Запорізької, Івано-Франківської, Кіровоградської, Київської, Луганської, Львівської, Миколаївської, Одеської, Полтавської, Рівненської, Сумської, Тернопільської, Харківської, Херсонської, Хмельницької, Черкаської, Чернівецької, Чернігівської областей, м. Києва, м.    Севастополя (далі - регіони) із урахуванням епідемічної ситуації в регіоні карантин, продовживши на всій території України дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2"».»
У судове засідання 28.05.2020 уповноважені представники сторін не з`явились, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили.
У зв`язку із неявкою у судове засідання уповноважених представників сторін, з метою повного, всебічного та об`єктивного дослідження фактичних обставин справи, дотриманням принципів рівності та змагальності, забезпечення прав усіх учасників справи, зважаючи на запровадження карантину, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність оголошення перерви в порядку ст. 216 ГПК України.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 28.05.2020 оголошено перерву у розгляді апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/11008/19 до 25.06.2020.
17.06.2020 через відділ забезпечення автоматизованого розподілу, контролю та моніторингу виконання документів від Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" надійшло клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 22.06.2020 клопотання Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. Призначено справу № 910/11008/19 до розгляду в режимі відеоконференції на 25.06.2020 о 09 год. 30 хв. Повідомлено, що засідання відбудеться в приміщенні Північного апеляційного господарського суду за адресою: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка, 1 А (зал №13, 2 поверх). Доручено Личаківському районному суду м. Львова (79000, м Львів, вул. Б.Лепкого, 16) забезпечити проведення відеоконференції 25.06.2020 о 09 год. 30 хв. у приміщенні Личаківському районному суду м. Львова (79000, м Львів, вул. Б.Лепкого, 16). Доручено Личаківському районному суду м. Львова (79000, м Львів, вул. Б.Лепкого, 16) забезпечити повноважну особу для перевірки повноважень представників.
Відповідно до ст.124, п.п. 2,  3,  4  ч. 2 ст.  129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Положеннями  Господарського процесуального кодексу України, зокрема ст.ст. 7, 13, визначено, що кожна сторона має рівні права, а суд має сприяти учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Господарським процесуальним кодексом України.
Так, саме по собі оголошення карантину не зупиняє роботи судів, участь учасників справи в судовому засіданні судом касаційної інстанції обов`язковою не визнавалась. Крім того за змістом пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України №м 392 від 20.05.2020 "Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів" у регіонах, в яких здійснюється послаблення протиепідемічних заходів, дозволяється: з 22 травня: регулярні та нерегулярні пасажирські перевезення автомобільним транспортом у міському, приміському, міжміському внутрішньообласному та міжнародному сполученні; з 25 травня: перевезення пасажирів метрополітенами, з 1 червня: перевезення пасажирів залізничним транспортом в усіх видах внутрішнього сполучення (приміському, міському, регіональному та дальньому), а також міжобласні пасажирські перевезення автомобільним транспортом між регіонами в межах кількості місць для сидіння, передбачених технічною характеристикою транспортного засобу або визначеної в реєстраційних документах на цей транспортний засіб.
Аналогічна правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 11.06.2020 у справі № 910/10006/19.
Рішення КМУ про продовження строку карантину до 31.07.2020, не передбачають обмеження гарантованої  ст. 33 Конституції України  свободи пересування.
Крім цього, колегія судді апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що на своєму засіданні 17.03.2020 Рада суддів України рекомендувала судам продовжувати здійснювати правосуддя незважаючи на епідемію коронавірусу й карантин, по можливості, здійснювати судовий розгляд справи в порядку письмового провадження без участі сторін. Згідно Звернення Комітету з питань правової політики до громадян України щодо функціонування органів правосуддя на період карантину від 20.03.2020 Комітет Верховної Ради України з питань правової політики зазначив, що запропоновані Радою суддів України рекомендації не мають на меті обмеження громадян доступу до правосуддя, а покликані забезпечити епідеміологічну безпеку в судах. 
Також слід зазначити, що учасники судового процесу не позбавлені права надсилати заяви, клопотання, відзиви, заперечення, письмові пояснення за допомогою електронного листування із застосуванням електронно-цифрового підпису.
Згідно із ч. 12 ст. 270 ГПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Дослідивши матеріали справи, які містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, враховуючи положення ч. 12 ст. 270 ГПК, судова колегія ухвалила розглядати апеляційну скаргу за відсутності представників відповідача.
Представник позивача у судовому засіданні 25.06.2020 заперечив проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/11008/19 залишити без змін, вимоги апеляційної скарги без задоволення.
Згідно із ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. 
Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, встановила наступне.
Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 09.11.2015 між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг власнику, орендатору або оператору щодо організації курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування № ПР/М-15103/НЮІ. Предметом договору є регулювання взаємовідносин сторін, пов`язаних з організацією курсування власних вантажних вагонів на коліях загального користування та надання послу, пов`язаними із цими перевезеннями.
19.02.2014 між позивачем та ТОВ «Ремвагонторг» укладено договір про надання послуг № 25у/14. За умовами договору Виконавець зобов`язується здійснити від свого імені, але за рахунок і за дорученням Замовника юридичні і інші дії, пов`язані з організацією проведення деповського та/або поточного відчіпного ремонту вагонів Замовника на території України.
Оплата послуг Виконавця проводиться в порядку і на умовах, встановлених даним Договором.
Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Відповідно до статті 908 Цивільного кодексу України перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.
Згідно з частиною 5 статті 307 Господарського кодексу України умови перевезення вантажів окремими видами транспорту, а також відповідальність суб`єктів господарювання за цими перевезеннями визначаються транспортними кодексами, транспортними статутами та іншими нормативно-правовими актами.
Сторони у пункті 1.2 договору передбачили, що керуються цим договором, законами України, Статутом залізниць України, Правилами перевезення вантажів залізничним транспортом України, Збірником тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом у межах України та пов`язані з ними послуги, Соглашением о международном железнодорожном грузовом сообщении (СМГС), "Правилами експлуатації власних вантажних вагонів", іншими нормативними документами.
Пунктом 2 Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 № 457, визначено обов`язки, права і відповідальність залізниць, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються залізничним транспортом. Статутом регламентуються порядок укладання договорів, організація та основні умови перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти, основні положення експлуатації залізничних під`їзних колій, а також взаємовідносини залізниць з іншими видами транспорту.
Згідно зі статтею 5 Статуту залізниць України на підставі цього Статуту Мінтранс затверджує: а) Правила перевезення вантажів (далі - Правила); б) Технічні умови навантаження і кріплення вантажів; в) Правила перевезення пасажирів, багажу, вантажобагажу та пошти залізничним транспортом України (далі - Правила перевезень пасажирів); г) інші нормативні документи. Нормативні документи, що визначають порядок і умови перевезень, користування засобами залізничного транспорту, безпеки руху, охорони праці, громадського порядку, перетину залізничних колій іншими видами транспорту і комунікаціями, пожежної безпеки, санітарні норми та правила на залізничному транспорті, є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб на території України.
Статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов`язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої сторони - одержувача. Накладна одночасно є договором на заставу вантажу для забезпечення гарантії внесення належної провізної плати та інших платежів за перевезення. Накладна супроводжує вантаж на всьому шляху перевезення до станції призначення.
Відповідно до пункту 5.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17 перевезення власних вантажних вагонів у завантаженому і порожньому стані в усіх випадках (передислокація, ремонт тощо) оформляється перевізним документом (накладною) в електронному (із накладенням електронного цифрового підпису) або паперовому вигляді згідно з Правилами оформлення перевізних документів.
Як вбачається з матеріалів справи, Як вбачається із матеріалів справи, у лютому-березні 2019 року по коліях загального користування АТ «Українська залізниця» здійснювалося перевезення вантажних вагонів за №№ 52876745, 54037973, 55175442, 55842546 та 56138142, що перебувають у користуванні позивача. Факт прийняття вказаних вантажних вагонів до перевезення відповідачем не заперечувався, що також підтверджується договором, копія якого долучена до позовної заяви.
Положеннями ст. 8 Статуту залізниць України передбачено, що перевезення вантажів, пасажирів, багажу, вантажобагажу і пошти залізницями провадиться у вагонах парку залізниць або орендованих у залізниць, а також у власних вагонах, що належать підприємствам, організаціям, установам, громадянам - суб`єктам підприємницької діяльності, в тому числі розташованим за межами України.
За приписами п. 3.4 Правил експлуатації власних вантажних вагонів, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 29.01.2015 № 17, власні вантажні вагони, що виходять на колії загального користування, за конструкцією, строком служби, періодом проведення планових видів ремонту і технічним станом повинні відповідати всім вимогам, які встановлюються до вагонів інвентарного парку залізниць, включаючи спеціалізований рухомий склад, та мати відомості про комплектацію вагона.
У пункті 4.1 вказаних Правил визначено, що випуск власних вантажних вагонів на колії загального користування допускається після відповідного огляду їх технічного стану працівниками вагонного господарства, а для перевезення небезпечного вантажу в спеціалізованих вагонах - при пред`явленні відправником вантажу працівникам станцій і вагонного господарства свідоцтва про технічний стан вагона, що гарантує безпеку перевезення цього вантажу. Номер свідоцтва і результати огляду технічного стану вагонів працівник вагонного господарства записує в книзі пред`явлення вагонів вантажного парку до технічного обслуговування (форма ВУ-14).
Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується із висновком господарського суду першої інстанції про те, що за відсутності в матеріалах справи належних та допустимих доказів на підтвердження невідповідності технічного стану вагонів за №№ 52876745, 54037973, 55175442, 55842546 та 56138142 при прийнятті їх відповідачем до перевезення, відповідні дії відповідача свідчать про те, що останні перебували у технічно справному стані та здійснювали відповідне подальше їх перевезення, що також не заперечується відповідачем.
Як вказує позивач, прямуючи до пункту призначення, зі станції відправлення до станції призначення у період знаходження вагонів на відповідальності відповідача, вагони були пошкоджені та відчеплені із зазначенням причини відчеплення - розукомплектація деталей, про що були складені повідомлення про ремонт форми ВУ-23М та відповідні акти.
Обставини, що можуть бути підставою для матеріальної відповідальності залізниці, вантажовідправника, вантажоодержувача, пасажирів під час залізничного перевезення, засвідчуються комерційними актами або актами загальної форми, які складають станції залізниць. Залізниця зобов`язана скласти комерційний акт, якщо вона сама виявила зазначені вище обставини або якщо про існування хоча б однієї з них заявив одержувач або відправник вантажу, багажу чи вантажобагажу. В усіх інших випадках обставини, що виникли в процесі перевезення вантажу, багажу і вантажобагажу і які можуть бути підставою для матеріальної відповідальності, оформляються актами загальної форми. Порядок складання комерційних актів та актів загальної форми встановлюється Правилами (ст. 129 Статуту залізниць України).
Відповідно до п. 4.6 Правил обслуговування залізничних під`їзних колій, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 №644, обов`язок охорони вагонів і вантажів на під`їзній колії покладається на підприємство. Якщо під`їзна колія обслуговується локомотивом залізниці, то охорону вагонів і вантажів до моменту фактичної подачі вагонів і з моменту збирання вагонів з під`їзної колії організовує залізниця.
Згідно з пунктами 20, 21 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 №113, пошкодження вантажного вагона - це порушення справного стану вагона або його складових частин унаслідок зовнішніх впливів, що перевищують рівні, установлені ГОСТ 22235-76, а також унесення змін у конструкції вагонів, заварювання дверей, люків, знімання бортів платформ, дверей напіввагонів, знімного устаткування вагонів тощо, свердління (пробивання, пропалювання) отворів для кріплення вантажів у деталях вагонів, а також кріплення до них вантажів за допомогою зварювання без дозволу залізниці. Ремонт пошкодженого вагона здійснюється на підприємстві, що має право на виконання таких робіт, або на найближчому до місця пошкодження вагоноремонтному підприємстві. Перелік таких підприємств оприлюднюється у товарних конторах станцій обслуговування. 
У зв`язку з розукомплектуванням вагонів №№ 52876745, 54037973, 55175442, 55842546 та 56138142 позивач був змушений передати структурному підрозділу експлуатаційного вагонного депо регіональної філії відповідача аналогічні деталі, які були відсутні на вагонах, для подальшого їх встановлення на вагони, оскільки дані вагони використовуються у господарській діяльності позивача.
Надалі, між позивачем та ТОВ "Ремвагонторг" складено та підписано акти виконаних робіт по ремонту вищевказаних вагонів на загальну суму 150 500,00 грн. (без ПДВ), що з урахуванням ПДВ складає суму у розмірі 180 600,00 грн.
Відповідно до пункту 22 Правил користування вагонами і контейнерами, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 25.02.1999 № 113, сума збитків за пошкодження вагона складається з:
витрат на транспортування пошкодженого вагона від місця пошкодження до місця його ремонту в розмірі провізної плати, визначеної відповідно до Збірника тарифів на перевезення вантажів залізничним транспортом України, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 15.11.99 № 551 (z0828-99), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.99 за №828/4121, з урахуванням коригувальних коефіцієнтів, що діють на момент транспортування;
вартості ремонту пошкодженого вагона з урахуванням вартості втрачених та (або) пошкоджених частин;
витрат на перевантаження вантажу з пошкодженого вагона, якщо його неможливо відремонтувати в навантаженому стані, які визначаються за калькуляцією вартості робіт, що надається разом з розрахунком збитків;
плати за користування вагоном за нормативний час перебування пошкодженого вагона в деповському, капітальному ремонті або технічному обслуговуванні з відчепленням (додаток 9), визначеної за ставками плати за користування вагонами згідно з пунктом 14 цих Правил.
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було придбано деталі та роботи на загальну суму 150 500,00 грн. (з урахуванням ПДВ), що підтверджується наявними в матеріалах справи актами встановлення та актами виконаних робіт, належним чином засвідчені копії яких наявні у матеріалах справи.
При цьому, як вже зазначалось відповідачем було прийнято вказані вище вагони до курсування без зауважень до їх технічного стану (несправності, пошкодження, тощо). Під час перегону вагонів було виявлено технічні недоліків у деяких з них, про що складено відповідні акти. Відповідачем не спростовано факту наявності технічних недоліків деяких вагонів. Натомість приймалися такі вагони у справному стані. Вказані обставини не спростовувалися скаржником. А тому посилання скаржника на відсутність його вини відхиляються як необґрунтовані.
Згідно зі статтею 126 Статуту залізниць України за пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди.
Приписами статті 623 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.
Відповідно до статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено.
Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Частиною 1 статті 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.
За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (ч. 1 ст. 22, ст. 611, ч. 1 ст. 623 Цивільного кодексу України). Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв`язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.
Згідно з частиною 2 статті 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Порожні приватні власні вагони, які перевозяться залізницею за повними перевізними документами зі сплатою провізної плати, мають статус "вантажу", і якими залізниця не має права розпоряджатись на свій розсуд, як вона розпоряджається вагонами загального парку залізниць, а зобов`язана доставити ці власні порожні вагони на станцію призначення у цілості та збереженості і видати їх одержувачу, зазначеному в накладній.
Підприємства залізничного транспорту загального користування забезпечують збереження вантажів, багажу та вантажобагажу на шляху слідування та на залізничних станціях згідно з чинним законодавством України (ч. 1 ст. 12 Закону України "Про залізничний транспорт").
За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, а саме, у разі втрати або недостачі вантажу, перевізник відповідає в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає (ч. 3 ст. 314 Господарського кодексу України).
У відповідності до ст. 110 Статуту залізниць України залізниця несе відповідальність за збереження вантажу від часу його прийняття для перевезення і до моменту видачі одержувачу або передачі згідно з Правилами іншому підприємству.
Частиною 1 ст. 114 Статуту залізниць України встановлено, що залізниця відшкодовує фактичні збитки, що виникли з її вини під час перевезення вантажу, зокрема, за втрату чи недостачу - у розмірі дійсної вартості втраченого вантажу чи його недостачі.
За пошкодження залізницею вагонів або контейнерів, що належать підприємствам, залізниця несе матеріальну відповідальність у розмірі фактично заподіяної шкоди (п. 2 ст. 126 Статуту залізниць України).
Згідно з частинами 1-4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Аналогічна норма міститься у ч.1 ст.74 Господарського процесуального кодексу України.
Частиною 1 статті 73 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 79 Господарського процесуального кодексу України).
Будь-які подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.
Враховуючи вище викладене, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що позивачем доведено наявність прямого та безпосереднього причинного зв`язку між діями скаржника та сумою збитків у розмірі 180 600,00 грн. (вартість деталей та робіт з урахуванням ПДВ), які поніс позивач, у зв`язку із необхідністю встановлення нових деталей на вагони та виконання робіт. Отже, висновок суду першої інстанції про те, що вимоги позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 180 600,00 грн., заподіяних відповідачем, у зв`язку із незабезпеченням схоронності переданих йому вагонів є доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 08.10.2018 у справі № 904/8012/17.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 123 ГПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч. 1 ст. 126 ГПК України).
Згідно з ч. 2 ст. 126 ГПК України за результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
За ч. 3 ст. 126 ГПК України для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Згідно з ч. 4 ст. 126 ГПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як визначено в ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Необхідною умовою для вирішення питання про розподіл судових витрат на професійну правничу допомогу є наявність доказів, які підтверджують фактичне здійснення таких витрат учасником справи. Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення учасником справи судових витрат на професійну правничу допомогу суду має бути надано належні фінансові документи, що свідчать про перерахування цією особою коштів адвокату за надані послуги на підставі договору про надання правової допомоги.
Правова позиція наведеного змісту міститься у постановах Верховного Суду від 31 січня 2019 р. у справі № 19/64/2012/5003, від 05 січня 2019 р. у справі № 906/194/18, від 19 лютого 2019 р. у справі № 917/1071/18.
Так, позивачем до матеріалів справи додано клопотання про долучення доказів, а саме: оригіналу платіжного доручення про оплату послуг правничої допомоги на суму 18 700,00 грн.
Також із наявних у матеріалах справи документів вбачається, що 09.01.2018 між Адвокатським об`єднанням «СОТА» (у тексті договору - Об`єднання) та позивачем, за договором клієнтом, укладено договір про надання правничої допомоги № 09012018/МТ, відповідно до умов якого, з урахуванням Додаткової угоди № 29072019 від 29.07.2019 до договору, клієнт доручає та оплачує, а Об`єднання зобов`язується надати послуги з правничої допомоги щодо стягнення коштів з АТ «Укрзалізниця» щодо відшкодування збитків, а саме: здійснити попереднє опрацювання матеріалів; вивчення судової практики; опрацювання законодавчої бази, що регулює спірні правовідносини; формування правової позиції; консультування щодо необхідності отримання додаткових доказів; підготовку процесуальних документів по справі (позовна заява, розрахунок суми заборгованості, попередній розрахунок суми судових витрат); узгодження підготовлених процесуальних документів.
Відповідно до п. 4 Додаткової угоди № 29072019 до договору про надання правничої допомоги № 09012018/МТ від 09.01.2018 сторони погодили, що загальна вартість послуг складає суму у розмірі 18 700 грн та сплачується замовником в строк до 30.07.2019.
Згідно із акту приймання-передавання наданих послуг від 07.08.2019, Адвокатським об`єднанням «СОТА» було надано послуги з правничої допомоги, на що витрачено 22 годин робочого часу; оплата витрат на професійну правничу допомогу складає 18 700, 00 грн. У вказаному Акті міститься детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатським об`єднанням, що відповідає послугам, погодженим сторонами у вищевказаній додатковій угоді.
Позивачем згідно із платіжним дорученням № 45226 від 30.07.2019 на підставі виставленого для оплати вищевказаних послуг рахунку № 070819 від 07.08.2019 перераховано на користь Адвокатського об`єднання «СОТА» 18   700,00 грн. з призначенням платежу «Сплата за послуги правничої допомоги згідно із дод. угодою №   29072019 від 29.07.2019 до Дог. №    09012018/МТ від 09.01.18 по рах. № 070819 від 07.08.2019 без ПДВ».
Таким чином, розмір судових витрат позивача в частині витрат на правничу допомогу документально підтверджений та становить 18 700,00 грн., у зв`язку із чим, вимога позивача про стягнення з відповідача на користь позивача 18   700,00 грн витрат на правничу допомогу є доведеною та такою, що підлягає до задоволення.
Колегія суддів апеляційного господарського суду не погоджується із доводами апеляційної скарги, враховуючи викладене вище та наступне.
Слід зазначити, що позивач звертається до суду з позовом як користувач (орендар) спірних вантажних вагонів, який має право на відшкодування збитків, заподіяних скаржнику.
Щодо твердження відповідача про стягнена судом сума витрат на правничу допомогу є завищеною, враховуючи здійснення підготовки позовних матеріалів у аналогічних справах, то апеляційний господарський суд вказує, що ухвалення судом рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу у справі з аналогічними сторонами і подібним предметом спору не є обов`язковим критерієм для визнання обґрунтованим чи необґрунтованим розміру витрат в іншій справі, тому наявність лише заперечень проти відшкодування судових витрат, за відсутності доказів неспівмірності заявлених стороною витрат на правову допомогу або завищення їх розміру, не може бути підставою для зменшення розміру витрат на правову допомогу.
Відповідно до ст.ст. 73, 74 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було. 
З огляду на вищевикладене, правові підстави для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі №   911008/19 та для задоволення апеляційної скарги Акціонерного товариства "Українська залізниця", відсутні.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України).
Скаржником у апеляційній скарзі не наведено порушень норм процесуального права, передбачених ч. 3 ст. 277 ГПК України, що є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення. 
Твердження апеляційної скарги не спростовують висновків, викладених у рішенні Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/11008/19.
Скаржником, на підтвердження доводів щодо неправильного застосування норм процесуального та матеріального права, не наведено обставин, які б свідчили про наявність таких порушень.
Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, скаржник не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли б бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 73, 74, 76-79 ГПК України.  
За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про наявність правових підстав для задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.
З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.
Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на заявника апеляційної скарги - Акціонерне товариство "Українська залізниця", згідно із ст. 129 ГПК України.
Керуючись ст.ст. 124, 129-1 Конституції України, ст.ст. 8, 11, 74, 129, 240, 267-270, 273, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі № 910/11008/19  залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 24.02.2020 у справі №   910/11008/19 залишити без змін.
3. Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покласти на Акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" Акціонерного товариства "Українська залізниця".
4. Справу № 910/11008/19 повернути до Господарського суду міста Києва.

          Повний текст постанови складено та підписано 10.07.2020.

          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню відповідно до ч. 3 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя                                                            О.М. Гаврилюк 

Судді                                                                                Б.О. Ткаченко

                                                                                А.Г. Майданевич