П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

30  червня 2020 року                                                                     місто Київ
 
справа № 755/4197/19
апеляційне провадження № 22-ц/824/639/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого Головачова Я.В.,
суддів: Вербової І.М., Шахової О.В.,
за участю секретаря судового засідання Коцюрби Л.О.,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дніпровського районного суду міста Києва у складі судді     Гончарука В.П. від 27 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з додатковою відповідальністю страхову компанію "Альфа-Гарант", про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,   
 
в с т а н о в и в :
 
            У березні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 7 травня 2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю належного їй на праві власності автомобіля марки Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля марки Kia Soul, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , який постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2018 року визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Вартість проведення відновлювального ремонту автомобіля марки Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 28 945 грн. 42 коп.
Посилаючись на те, що відповідач відмовляється добровільно сплатити вартість ремонту автомобіля, позивач просила суд стягнути з ОСОБА_2 майнову шкоду в розмірі 28 945 грн. 42 коп., витрати за складання ремонтної калькуляції у розмірі 1 200 грн., моральну шкоду в розмірі 10 000 грн. та витрати по сплаті судового збору.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2019 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. 
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження за відсутності її клопотання про такий розгляд, що позбавило її права на подання доказів, зокрема звіту про проведення автотоварознавчого дослідження; страхова компанія відповідача відмовила позивачці у страховій виплаті, оскільки нею пропущено
встановлений законом річний строк для звернення із заявою про таку виплату, а тому відшкодувати завдану шкоду повинен відповідач, як особа, яка її завдала.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Вказує, що його цивільно-правова відповідальність застрахована в ТДВ СК  "Альфа-Гарант", яка і має виплачувати позивачці страхове відшкодування, а тому відповідач має покривати лише різницю між страховою виплатою та сумує збитків. Позивач не скористався своїм правом у суді першої інстанції ані щодо подання/витребування необхідних доказів, ані щодо залучення страхової компанії до участі у справі. Розмір моральної шкоди взагалі необґрунтований.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 28 січня 2020 року залучено до участі у справі страхувика ОСОБА_2 - ТДВ СК  "Альфа-Гарант".
У лютому 2020 року ТДВ СК  "Альфа-Гарант" надало суду пояснення, в яких зазначило, що ОСОБА_1 звернулася до страховика після спливу річного строку для подання заяви про виплату страхового відшкодування, а тому страховою компанією відмовлено їй у такій виплаті. 
Представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції підтримав апеляційну скаргу з наведених в ній підстав.
Представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Представник ТДВ СК "Альфа-Гарант" в суд апеляційної інстанції не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи страхова компанія повідомлена належним чином. З урахуванням положень частини 2 статті 372 ЦПК України його неявка не перешкоджає розгляду справи.
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення в цій частині, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Судом установлено, що 7 травня 2016 року відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю належного ОСОБА_1 на праві власності автомобіля марки Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , та автомобіля марки Kia Soul, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_2 .
Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталася з вини ОСОБА_2 , який постановою Київського апеляційного суду від 16 листопада 2018 року визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 КУпАП.
Цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 (власник автомобіля Kia Soul, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ), на момент дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в ТДВ СК "Альфа-Гарант"згідно полісу № НОМЕР_3 від 4 вересня 2015 року.
Згідно ремонтної калькуляції від 6 червня 2016 року № 563, складеної ФОП ОСОБА_5 вартість ремонту автомобіля автомобіля марки Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 28 945 грн. 42 коп.
Послуги за складання вказаної ремонтної калькуляції склали 1200 грн.
Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що позовні вимоги є необґрунтованими, а обставини, за наявності яких відповідальність за завдану шкоду має нести ОСОБА_2 судом не встановлено, оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача як власника наземного транспортного засобу та особи, винної в дорожньо-транспортній пригоді була застрахована у ТДВ СК "Альфа-Гарант", а тому питання відшкодування шкоди необхідно вирішувати саме зі страховиком. Крім того, відповідачем не подано належних доказів розміру майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригода, оскільки калькуляція є
розрахунком ремонтно-відновлювальних робіт, а не актом автотоварознавчого дослідження. Факт завдання моральної шкоди позивачем також недоведений.
Проте погодитися з таким висновком суду не можна.
Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до частин 1, 2 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.
За загальним правилом, відповідальність за шкоду несе боржник - особа, яка завдала шкоду. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки - особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина 2 статті 1187 ЦК України).
Разом з тим, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, - якщо законом передбачено такий обов`язок.
Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.
До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон № 1961-IV).
Згідно статті 3 Закону № 1961-IV метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП), а також захист майнових інтересів страхувальників. 
Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV).
Згідно зі статтею 6 вказаного закону страховим випадком є ДТП, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
За змістом статей 9, 22-31, 35, 36 Закону № 1961-IV настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, пов`язана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір
заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
З огляду на вищенаведене, сторонами договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння ДТП за участю забезпеченого транспортного засобу.
Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобов`язання, в якому право потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується із відповідним обов`язком боржника - відшкодувати шкоду (особи, яка завдала шкоди, відшкодувати цю шкоду). Водночас, така ДТП слугує підставою для виникнення договірного зобов`язання згідно з договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника - в договірному зобов`язанні ним є страховик.
Зазначені зобов`язання не виключають одне одного. Деліктне зобов`язання - первісне, основне зобов`язання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування - виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. При цьому потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобов`язаний виконати обов`язок зі здійснення страхового відшкодування.
За змістом частини 1 статті 12, частини 2 статті 14 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї 
Відповідно до статті 511 ЦК України зобов`язання не створює обов`язку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобов`язання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора.
Згідно з частинами 1, 3 статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору.
З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобов`язує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобов`язанні.
Таким чином, потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб
здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності підстав передбачених статтею 1194 ЦК України.
Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобов`язання, незалежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обов`язками страховика як сторони договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов`язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином.
Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов`язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов`язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика.
Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов`язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України.
Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов`язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно зі статтею 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від               20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15.
Таким чином, у спорах про відшкодування шкоди, завданої особі джерелом підвищено небезпеки, право потерпілої особи на відшкодування завданих збитків реалізовується нею на власний розсуд, шляхом пред`явлення позову безпосередньо до винної особи або до страхової компанії, цивільно-правову відповідальність в якій застраховано завдавачем такої шкоди.
Така концепція є об`єктивною та необхідною, оскільки в даному випадку позивач пропустила строк для звернення до страховика із заявою про виплату страхового відшкодування (такий строк є присіченим), а тому відшкодування шкоди має здійснюватися винною у ДТП особою, яка в подальшому не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому. 
Посилаючись на висновок Великої Палати Верховного суду зроблений у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (власник автомобіля який постраждав
внаслідок ДТП може реалізувати своє право вимоги щодо відшкодування шкоди шляхом звернення з позовом спочатку до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність), суд першої інстанції не врахував пункт 56 вказаної постанови, де зазначено, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. 
Так, у пункті 37.1.4 статті 37 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.
Аналізуючи наведене, правильним є висновок, що у випадку неподання до страхової компанії винуватця ДТП заяви про страхове відшкодування впродовж одного року з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди, виплату майнової шкоду у такому випадку здійснює особа, винна у дорожньо-транспортній пригоді, оскільки у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для відшкодування збитків, завданих внаслідок ДТП, безпосередньо винною особою, є помилковим та не відповідає фактичним обставинам справи.
Разом з тим, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що калькуляція від 6 червня 2016 року № 563, складена ФОП ОСОБА_5 , згідно якої вартість ремонту автомобіля автомобіля марки Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , становить 28 945 грн. 42 коп. не є належним доказом розміру майнової шкоди, оскільки є лише розрахунком ремонтно-відновлювальних робіт.
Згідно звіту з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 31 травня 2016 року № 563 вартість матеріального збитку, завданого власнику Hyundai Sonata, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в результаті його пошкодження складає 14 471 грн. 17 коп., а тому позивач має право на відшкодування саме такого розміру майнової шкоди.
Крім того, колегія суддів вважає, що понесені ОСОБА_1 і документально підтверджені витрати на проведення звіту № 563 від 31 травня 2016 року в розмірі 1 200 грн. також підлягають стягненню з відповідача. 
Винними діями ОСОБА_2 , які полягають у пошкодженні майна позивачки, їй завдана також моральна шкода. 
Статтею 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. 
Згідно положень пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній або юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Положеннями статті 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральну шкоду не можливо відшкодувати в  повному  обсязі, так як немає (і не може бути) точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою, честі, гідності особи. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням,  тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз.
Ураховуючи характер правопорушення, глибину фізичних та духовних страждань позивачки, тривалий час відсутності можливості на приведення пошкодженого майна у попередній стан, вимоги розумності та справедливості, відшкодування моральної шкоди слід визначити в розмірі 5 000 грн.
Посилання у апеляційній скарзі на те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження за відсутності клопотання позивачки про такий розгляд, що позбавило її права на подання доказів відхиляється колегією суддів.
Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 13 березня 2019 року відкрито провадження у справі і призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В ухвалі одночасно роз`яснено сторонам, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. 
Порядок розгляду справ у порядку спрощеного провадження врегульовано главою 10 розділу ІІІ ЦПК України.
За змістом частини 1 статті 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи. Малозначними є справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб(пункт 1 частини 6 статті 19 ЦПК України).
Приймаючи до уваги предмет позову, суд першої інстанції в ухвалі про відкриття провадження у справі визначив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, при цьому від позивачки не надійшло клопотання про розгляд справи в  судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що висновки суду про відмову у задоволенні позову ОСОБА_1 не відповідають обставинам справи, що відповідно до статті 376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до частин 1, 2, 13 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 були понесені судові витрати, пов`язані з розглядом даної справи у розмірі 1 536 грн. 80 коп. за подачу позову (а.с. 1) та 2 305 грн. 20 коп. за подання апеляційної скарги (а.с. 50).
Разом з тим, при поданні як позову так і апеляційної скарги позивачем сплачено судовий збір у більшому розмірі, ніж це встановлено законом.
Порядок сплати та розміри судового збору визначаються Законом України "Про судовий збір".
Так, відповідно до частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб,
встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
Підпунктом 1 пункту 1  частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" встановлено, що за подання позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Ураховуючи наведені норми, при зверненні до суду позивач повинна була сплатити судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. (0,4розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Натомість розмір переплачених грошових коштів складає 768 грн.         40 коп.
Відповідно до підпункту 6 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір", за подання до суду апеляційної скарги на рішення суду, ставка судового збору становить 150 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, а тому, скаржнику необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп., натомість ОСОБА_1 переплачено 1 152 грн. 60 коп.
Оскільки апеляційна скарга ОСОБА_1 задоволена частково, рішення суду скасовано і задоволено позов частково, то з відповідача на користь позивачачки підлягають стягненню судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі  989 грн. 12 коп., що складає 51,49 % від суми судового збору, який позивач мала сплатити за подання позову та апеляційної скарги (768,40+1 152,60). Переплачена сума судового збору підлягає поверненню позивачці за рахунок Державного бюджету.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд
                
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 27 червня 2019 року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: товариство з додатковою відповідальністю страхову компанію "Альфа-Гарант",про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 майнову шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 14 471 грн. 17 коп., витрати на проведення автотоварознавчого дослідження у розмірі            1 200 грн., а також моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. В іншій  частині позову відмовити.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 989 грн. 12 коп. 
Зобов`язати Головне Управління Державної казначейської служби України у місті Києві повернутиОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. на підставі квитанції № 1022839703 від 11 березня 2019 року за подання позовної заяви та надмірно сплачений судовий збір у розмірі 1 152 грн. 60 коп. на підставі квитанції № 1028690827 від 30 липня 2019 року за подання апеляційної скарги. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає.

Головуючий:                                                 Судді: