КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
 
ПОСТАНОВА
І М Е Н Е М      У К Р А Ї Н И
 
18 серпня 2020 року
 
м. Київ
 
справа №757/18534/19-ц
 
провадження № 22-ц/824/10390/2020
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді - Кравець В.А.(суддя-доповідач),
суддів - Махлай Л.Д., Шкоріної О.І.
за участю секретаря судового засідання - Парфенюк В.А.
 
учасники справи:
 
позивач  - ОСОБА_1  
відповідач - Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»
 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Тузової Владислави Олександрівни
 
на рішення Печерського районного суду м. Києва  від 17 лютого 2020 року у складі судді  Ільєвої Т.Г.
 
у справі за позовом ОСОБА_1  до Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про захист прав споживачів, повернення вкладів та стягнення коштів, -
 
В С Т А Н О В И В:
 
У квітні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, просив стягнути з Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на свою користь заборгованість за договором банківського вкладу №SAMDN01000723694110 від 15 лютого 2012 року у сумі 132 788,64 доларів США, з яких: 100 000 доларів США - сума вкладу; 25 986,42 доларів США - відсотки по договору; 6 802,22 долари США - три відсотки річних, а також 1 332 205 грн пені. 
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 15 лютого 2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір на оформлення вкладу «Депозит VIP» на суму 100 000 доларів США під 8,5% річних на строк до 15 лютого 2013 року з правом автоматичної пролонгації.
На виконання умов договору, ОСОБА_1 перераховано грошові кошти у сумі 100 000 доларів США на депозитний рахунок, указаний у Таблиці №1 до договору від           15 лютого 2012 року, що підтверджується платіжним дорученням №2233153352 від 15 липня 2012 року.
Вказував, що влітку 2014 року, у зв`язку з припиненням функціонування банківських відділень на території АР Крим та м. Севастополя, рахунки позивача було заблоковано та припинено обслуговування депозитних договорів, укладених з ОСОБА_1 . 
У порушення умов укладеного між сторонами договору, банк внесені на депозитний рахунок кошти не повернув та не сплатив нараховані відсотки, що згідно розрахунку, зробленого позивачем за період з 14 березня 2014 року по 09 квітня 2019 року, становить 25 986,42 доларів США.
Окрім того, вважав за необхідне стягнути з АТ КБ «Приватбанк» 3% річних за період з 21 червня 2017 року по 09 квітня 2019 року у розмірі 6 802,22 долари США.
Розмір пені, що, на думку позивача, підлягає стягненню відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» становить 1 332 205 грн.
Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 17 лютого 2020 року позов задоволено. 
Стягнуто з АТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором банківського вкладу від 15 лютого 2012 року у сумі 132 788,64 доларів США, з яких: 100 000 доларів США - сума вкладу; 25 986, 42 доларів США - відсотки по договору; 6 802,22 долари США - три відсотки річних. Стягнуто з відповідача на користь позивача 1 332 205 грн  пені та 9 605 грн судового збору.
Не погоджуючись з указаним рішенням, 02 червня 2020 року представник АТ КБ «Приватбанк» - Тузова В.О. звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення  про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Судові витрати за подання апеляційної скарги покласти на позивача.
Апеляційну скаргу мотивує тим, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.
Вказує, що банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу від 15 лютого 2012 року №SAMDN01000723694110, у зв'язку з переведенням боргуна іншу юридичну особу ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що підтверджується договором про переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року.
З огляду на зазначені обставини, вважає, що АТ КБ «Приватбанк» не є належним відповідачем у даній справі, у зв`язку з чим правові підстави щодо задоволення позовних вимог та стягнення з банку заборгованості відсутні.
 Зазначає, що суд першої інстанції неправомірно не прийняв до уваги вказані доводи, не надав жодної правової оцінки даним обставинам та не з`ясував належний склад учасників судового процесу.
Стверджує, що суд першої інстанції, задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення пені не врахував ч. 3 ст. 551 ЦК України та не застосував принцип розумності та пропорційності при ухваленні судового рішення у даній частині.
На підтвердження своєї позиції щодо необхідності зменшення розміру пені, звертає увагу на постанови Верховного Суду від 29 січня 2020 року у справі №757/53464/18 та від   12 лютого 2020 року у справі №757/42043/18-ц.
28 липня 2020 року представник позивача ОСОБА_2 звернувся до суду з відзивом, в якому просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги у зв`язку з її необґрунтованістю.
Зазначає, що ОСОБА_1 згоди на заміну боржника за договором банківського вкладу не надавав, у зв`язку з чим, договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року укладений з порушенням ч.1 ст. 520 ЦК України.
Представник відповідача у судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримала та просила задовольнити з підстав, наведених у скарзі.
Представники позивача у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечували та просили залишити скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача Кравець В.А., обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого рішення, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що банк не виконав умови укладеного договору, а тому стягненню підлягає сума депозиту разом із нарахованими відсотками, а також позивач має право на стягнення 3% річних від простроченої суми, що передбачено статтею 625 ЦК України, а також пеня на підставі частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за період з 09 квітня 2018 року по 09 квітня 2019 року у розмірі 1 332 205 грн.
Проте, колегія не в повній мірі погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Згідно зі статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Частиною першою статті 367 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом установлено, що між ОСОБА_1 та публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» 15 лютого 2012 року укладено договір № SAMDN01000723694110 на оформлення вкладу «Депозит VIP» на суму 100 000 доларів США під 8,5% річних на строк до 15 лютого 2013 року з правом автоматичної пролонгації. Відповідачем відкрито депозитний рахунок № НОМЕР_1 для перерахування вкладу.
На виконання умов договору позивачем, 15 лютого 2012 згідно платіжного доручення №2233153352 від 15 лютого 2012 року з власного рахунку, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк» перераховано кошти в сумі 100 000 доларів США на рахунок № НОМЕР_1 , призначення платежу: «до вкладу договір № SAMDN01000723694110».
Укладення договору банківського вкладу та внесення грошових коштів на депозитний рахунок підтверджується договором від 15 лютого 2012 року №SAMDN01000723694110 та платіжним дорученням № 2233153352 від 15 лютого 2012 року, а також довідкою ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 14 березня 2014 року № 14/1725.
Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 березня 2014 №14/1725, станом на                  14 березня 2014 року сума коштів по договору від 15 лютого 2012 року №SAMDN01000723694110 складає 100 805,47 доларів США, з яких: 100 000 доларів США - сума вкладу, а 805,47 доларів США - сума нарахованих відсотків станом на 14 березня 2014 року.
Пунктом 16 Договору від 15 лютого 2012 року передбачено, що сторони мають право достроково розірвати цей договір відповідно до чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за два банківських дні до дати розірвання договору.
Під час розгляду справи судом першої інстанції встановлено, що керуючись пунктом 16 депозитного договору, 16 червня 2017 року позивач звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк» із заявою, в якій повідомив банк про розірвання договору № SAMDN01000723694110 від               15 лютого 2012 року, а також просив повернути суми вкладів та виплатити проценти.
Відповідно, з 21 червня 2019 року (через два банківські дні з моменту повідомлення позивачем про розірвання договору) договір вважається розірваними і ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язано було виплатити позивачеві суми вкладів із нарахованими на них відсотками.
Разом з тим, у порушення вимог Законів України «Про банки і банківську діяльність», а також вимог ч.2 ст.27, ст.ст.57-59, 64 ЦПК України, АТ КБ «Приватбанк» не надав суду доказів, які б свідчили про те, що між позивачем та ПАТ КБ «Приватбанк» не укладався зазначений договір депозитного вкладу, не відкривався рахунок за цим договором, не надходили грошові кошти до банку, як і доказів на підтвердження припинення відповідних зобов`язань у зв`язку з їх виконанням.
Таким чином, оскільки кошти вносились позивачем у філії ПАТ КБ «ПриватБанк», яка діяла від імені юридичної особи, договір вкладу був укладений між позивачем та ПАТ КБ «ПриватБанк» як юридичною особою, а тому припинення діяльності філії банку не є підставою для відмови у поверненні відповідачем вкладу позивача за його вимогою, оскільки юридична особа повинна відповідати за зобов`язаннями своєї філії.
Внаслідок розірвання позивачем договору банківського вкладу (депозиту) шляхом звернення до ПАТ КБ «Приватбанк» із відповідною заявою договір банківського вкладу (депозиту) припинив дію, а підстави, на якій грошові кошти, розміщені на депозитних рахунках позивача, були набуті ПАТ КБ «Приватбанк», відпали і ПАТ КБ «Приватбанк» на сьогоднішній день утримує майно позивача (грошові кошти) без достатньої правової підстави, про що обґрунтовано зазначено судом першої інстанції.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Статтею 631 ЦК України передбачено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
За змістом частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Пунктом 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою правління НБУ від 03 грудня 2003 року № 516 і чинного на час укладення договору банківського вкладу (далі - Положення), передбачено, що залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
Відповідно до Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою правління НБУ від                            12 листопада 2003 року № 492 (далі - Інструкція № 492), банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського вкладу вкладні (депозитні) рахунки (пункт 1.8); договір банківського рахунку укладається в письмовій формі; один примірник договору зберігається в банку, а другий - банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункт 1.9); письмова форма договору банківського вкладу вважається дотриманою, якщо внесення грошової суми на вкладний (депозитний) рахунок вкладника підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) і звичаями ділового обороту; у договорі банківського вкладу, зокрема, зазначаються: вид банківського вкладу, сума, що вноситься або перераховується на вкладний (депозитний) рахунок, строк зберігання коштів (за строковим вкладом), розмір і порядок сплати процентів або доходу в іншій формі, умови перегляду їх розміру, відповідальність сторін, умови дострокового розірвання договору тощо (пункт 1.10).
Пункт 10.1 Інструкції № 492 передбачає порядок відкриття вкладних (депозитних) рахунків фізичним особам. Зокрема, після пред`явлення фізичною особою необхідних документів уповноважений працівник банку ідентифікує цю фізичну особу, після чого між банком і фізичною особою укладається в письмовій формі договір банківського вкладу; після укладення договору банківського вкладу фізична особа вносить або перераховує з іншого власного рахунку кошти на вкладний (депозитний) рахунок, після чого на підтвердження укладення договору банківського вкладу і внесення грошових коштів на вказаний рахунок банк видає фізичній особі ощадну книжку або інший документ, що її замінює і який видається згідно з внутрішніми положеннями банку.
Пунктом 2.9 глави 2 «Приймання готівки» розділу IV «Касові операції банків (філій, відділень) з клієнтами» Інструкції про ведення касових операцій банками в Україні, затвердженої постановою правління НБУ від 01 червня 2011 року № 174 (далі - Інструкція № 174), передбачено, що банк (філія, відділення) зобов`язаний видати клієнту після завершення приймання готівки квитанцію (другий примірник прибуткового касового ордера) або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі. Квитанція або інший документ, що є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі, має містити найменування банку (філії, відділення), який здійснив касову операцію, дату здійснення касової операції (у разі здійснення касової операції в післяопераційний час - час виконання операції або напис чи штамп «вечірні» чи «післяопераційний час»), а також підпис працівника банку (філії, відділення), який прийняв готівку, відбиток печатки (штампа) або електронний підпис працівника банку (філії, відділення), засвідчений електронним підписом системи автоматизації банку.
Виходячи з положень статті 1059 ЦК України, пункту 1.4 Положення, пункту 2.9 глави 2 розділу IV Інструкції № 174, письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. При цьому квитанція (другий примірник прибуткового касового документа) або інший документ є підтвердженням про внесення готівки у відповідній платіжній системі.
Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі №6-149цс13 та від 29 жовтня 2014 року №6-118цс14, постанові Верховного Суду у постанові від 12 лютого 2020 року у справі №757/42043/18-ц.
Отже висновок суду першої інстанції, про доведеність позивачем договірних відносин з відповідачем, які виникли на підставі договору №SAMDN01000723694110 від 15 лютого 2012 року, оскільки позивачем підтверджено факт внесення грошових сум на вкладний (депозитний) рахунок, є обґрунтованим.
Ураховуючи, що факт укладення договору банківського вкладу та внесення позивачем коштів підтверджено належними допустимими та достатніми доказами, а грошові кошти за договорами банківських вкладів (сума депозитів разом із нарахованими відсотками в межах дії договорів) позивачу на його вимогу не виплачені, місцевий суд дійшов вірного висновку про стягнення з банку коштів у розмірі 100 805,47 доларів США, з яких: 100 000 доларів США - сума вкладу, а 805,47 доларів США - відсотки, у примусовому порядку.
Стороною відповідача доказів на підтвердження зворотного не наданого.
В силу умов пункту 2 укладеного договору та статей 1058, 1061 Цивільного кодексу України, окрім самої суми вкладів відповідач зобов`язаний виплатити позивачеві нараховані на них відсотки.
Згідно ч. 1 ст. 1061 Цивільного кодексу України, банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.
Відповідно п. 2 Договору від 15 лютого 2012 року нарахування відсотків по вкладу починається з дня, наступного за днем надходження грошових коштів в банк, і здійснюється за кожний календарний день, виходячи з фактичної кількості днів у році за процентною ставкою, зазначеною в Таблиці 1. День повернення вкладу в період розрахунку процентів не включається.
Згідно п. 16 Договору від 15 лютого 2012 року при розірванні договору за ініціативою клієнта до закінчення терміну, зазначеного в таблиці 1 цього договору, у клієнта виникає зобов`язання повернути банку суму нарахованих відсотків, включаючи суму фактично виплачених відсотків. У цьому випадку банк проводить нарахування відсотків на суму вкладу за ставкою вкладу «до запитання» за фактичний термін користування вкладом і виплачує клієнту суму вкладу і суму відсотків за ставкою вкладу «до запитання». Суму зайво виплачених клієнтові відсотків клієнт доручає банку утримати із суми вкладу. Сума нарахованих процентів за цілу кількість років, що минули з моменту укладення договору, виплачується в повному обсязі.
У свою чергу, договір банківського вкладу, укладений між сторонами не містить визначеного розміру процентної ставки за користування грошовим вкладом у разі неналежного виконання зобов`язань за договором після заявлення вкладником вимоги про повернення суми вкладу, а відповідно і закінчення терміну дії договору.
Однак, закінчення строку дії договору в разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Згідно ч. 2 ст. 1070 Цивільного кодексу України, проценти за користування грошовими коштами, що знаходяться на рахунку клієнта, сплачуються банком у розмірі, встановленому договором, а якщо відповідні умови не встановлені договором, - у розмірі, що звичайно сплачується банком за вкладом на вимогу.
Оскільки між Сторонами не припинилися зобов`язальні відносини щодо повернення вкладів, відповідно позивач, за період після дострокового розірвання договору, має право на отримання відсотків за користування її коштами у розмірі, що сплачується банком за вкладом на вимогу.
Отже, відсотки за повну кількість років, що минули з моменту укладення договору повинні нараховуватися за ставкою зазначеною в Таблиці 1 договору, а за неповний рік у зв`язку з достроковим розірванням договору та до фактичного повернення суми вкладу за ставкою вкладу «до запитання».
У Таблиці 1 договору від 15 лютого 2012 року процентна ставка становить 8,5% річних.
Згідно наказу АТ КБ «Приватбанк» від 05 січня 2004 № 07 ставка по депозитах «на вимогу» з 06 січня 2004 року становить 1% річних.
Відповідно до протоколу комітету управління активами і пасивами ПАТ КБ «Приватбанк» від 25 квітня 2017 року ставка по депозитах «до запитання» з 04 травня 2017 року становить 0,01% річних.
Згідно довідки ПАТ КБ «Приватбанк» від 14 березня 2014 року №14/1725, станом на                  14 березня 2014 року сума коштів по договору від 15 лютого 2012 року №SAMDN01000723694110 складає 100 805,47 доларів США, з яких: 100 000 доларів США - сума вкладу, а 805,47 доларів США - сума нарахованих відсотків станом на 14 березня 2014 року.
Отже, по договору від 15 лютого 2012 року додатково мають бути нараховані відсотки:
- по ставці 8,5% річних за період з 14.03.2014 по 18.02.2017;
- по ставці 1% річних за період з 19.02.2017 по 03.05.2017;
- по ставці 0,01% річних за період з 04.05.2017 по 09.04.2019.
Таким чином, оскільки сума вкладу згідно договору становить 100 000 доларів США, нараховані відсотки складають 25 986,42 доларів США, з яких:
- 805,47 доларів США - самостійно нараховані банком відсотки по 14.03.2014,
- 24 964,38 доларів США (100 000х8,5х1072:100:365) - відсотки за період з 14.03.2014 по 18.02.2017,
- 197,26 доларів США (100 000х1х72:100:365) - відсотки за період з 19.02.2017 по 03.05.2017,
- 19,31 доларів США (100 000х0,01х705:100:365) - відсотки за період з 04.05.2017 по 09.04.2019.
З огляду на викладене, колегія погоджується з розрахунком та висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки у розмірі              25 986,42 доларів США.
Апеляційна скарга не містить доводів щодо незгоди з розрахунками суду першої інстанції в частині стягнення суми банківського вкладу та відсотків.
Окрім того, частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
За змістом частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді нарахування трьох процентів річних не є санкціями (неустойкою, штрафом, пенею), а є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Три проценти, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, нараховуються незалежно від вини боржника.
Проценти, передбачені частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, за своєю правовою природою відрізняються від процентів, які підлягають сплаті за правомірне користування чужими грошовими коштами. Тому під час вирішення спорів про стягнення процентів річних суд повинен визначити, чи позивач вимагає сплати процентів за користування грошовими коштами, що були надані як позика, кредит, банківський вклад, чи зміст вимоги полягає в застосуванні відповідальності за порушення грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК).
Як наслідок дані правові норми вказують, що окрім виконання своїх грошових зобов`язань за договором банківського вкладу ПАТ КБ «Приватбанк» в якості міри відповідальності за порушення грошового зобов`язання, яка передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, зобов`язаний сплатити на користь позивача три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення, тобто з дня, наступного за днем розірвання договору банківського вкладу, до дня фактичної виплати суми банківського вкладу (депозиту) та нарахованих за ним відсотків.
Враховуючи вказану норму права, місцевий суд зробив обґрунтований висновок про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних нарахованих на суму вкладу за період з 21.06.2017 по 09.04.2019 (657 днів) у розмірі 6 802,22 доларів США.
Ураховуючи наведене, рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача сум грошового вкладу за договором, відсотків передбачених умовами договору, відсотків нарахованих по договору, 3 % річних, що передбачені статтею 625 ЦК України, є законні та обґрунтовані, ухвалені з дотриманням норм процесуального права та правильним застосуванням норм матеріального права. Судом першої інстанції наведено детальний розрахунок заборгованості, який не спростовано банком під час апеляційного перегляду.
Обґрунтованим є і висновок суду першої інстанції про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, колегія суддів не може погодитись і з заявленим позивачем розміром пені, яку він просить стягнути з банку з огляду на наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Отже, відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені в розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
У зв`язку з цим висновок суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам наведених вище норм законодавства, а також пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага.
Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.
Тлумачення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави зробити висновок, що нарахування пені має відбуватися на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
Закон України «Про захист прав споживачів», як наведено в його преамбулі, регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.
Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що цей Закон регулює відносини між споживачами товарів (крім харчових продуктів, якщо інше прямо не встановлено цим Законом), робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг.
Відповідно до частини 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що вкладник за договором банківського вкладу (депозиту) є споживачем фінансових послуг, а банк - їх виконавцем і несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення.
Частиною 1 статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Згідно із частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Отже, пеня є особливим видом відповідальності (санкцією) за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання.
Оскільки пеня є неустойкою і має штрафний, а не компенсаційний характер, вона не входить до складу зобов`язання, її сплата та розмір визначені Законом України «Про захист прав споживачів» за неналежне надання виконавцем банківських послуг споживачеві, тому нарахування та стягнення такої пені має бути здійснене в національній валюті України.
До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від                  20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19), Верховний Суд у складі колегій суддів судових палат Касаційного цивільного суду у постановах від                       05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19).
Частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки, зокрема за умови, що він значно перевищує розмір збитків.
З огляду на обставини даної конкретної справи, ураховуючи завдання цивільного судочинства та виходячи із засад справедливості, колегія суддів уважає, що розмір пені, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», за договором банківського вкладу №SAMDN01000723694110 від 15 лютого 2012 року підлягає зменшенню з 1 332 205 грн до 100 000 грн. 
Таким чином, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув, не встановив наявності підстав для зменшення розміру нарахованої позивачем неустойки, у зв`язку з чим дійшов помилкового висновку про стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1 332 205 грн.
Доводи апелянта про те, що банк з 17 листопада 2014 року не несе зобов`язань за договором банківського вкладу від 15 лютого 2012 року №SAMDN01000723694110, у зв'язку з переведенням боргуна іншу юридичну особу ТОВ «Фінансова компанія «Фінілон», що підтверджується договором про переведення боргу №б/н від 17 листопада 2014 року, не заслуговують на увагу суду з огляду на наступне.
Матеріалами справи встановлено, що 17 листопада 2014 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» (сторона 1) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (сторона 2) укладено договір про переведення боргу.
Згідно п. 1 договору, на підставі згоди кредиторів, отриманої стороною 1 шляхом приєднання до умов і правил надання банківських послуг, які розміщені на сайті сторони 1, що є невід`ємною частиною до цього договору, сторона 1 переводить, а сторона 2 приймає на себе виконання зобов`язань по виплаті грошових коштів, які виникли на основі депозитних договорів і договорів банківського обслуговування згідно переліку (додаток 1).
Разом з тим, матеріали справи не містять підтверджень, що ОСОБА_1 ознайомився, погодився та приєднався саме до цих Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, що на момент укладення позивачем договору банківського вкладу останній надав згоду на заміну боржника у договорі, а також, що Умови та правила, розміщені на сайті банку, взагалі містили умови щодо переведення боргу, у тому числі, на фінансову компанію «Фінілон».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17 дійшла висновку, що без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Таким чином, за відсутності згоди ОСОБА_1 на переведення боргу за банківським вкладом від 15 лютого 2012 року №SAMDN01000723694110 на ТОВ «ФК Фінілон», доводи АТ КБ «Приватбанк» щодо відсутності у останнього зобов`язань з виплати боргу за вказаним банківським вкладом є безпідставними та не спростовують обов`язку банку виконати умови укладеного з ОСОБА_1 договору депозитного вкладу. 
Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що докази переведення боргу без поважних причин не були подані стороною позивача до суду першої інстанції у передбачений законом строк.
Відповідно до положень статті 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Так, згідно матеріалів справи, відповідачем у травні 2019 року подано до суду відзив на позовну заяву. Разом з тим, у відзиві не наведено жодних доводів та обставин щодо переведення боргу за банківським вкладом ОСОБА_1 на рахунок ТОВ ФК «Фінілон» та не порушено АТ КБ «Приватбанк» питання про неналежність останнього як відповідача у даній справі.
У лютому 2020 року стороною відповідача заявлено клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача ТОВ ФК «Фінілон», в якій зазначено про факт переведення боргу за депозитним договором позивача, який є предметом спору у даній справі, до ТОВ ФК «Фінілон». Проте, жодних доказів на підтвердження факту укладення договору між АТ КБ «Приватбанк» і ТОВ ФК «Фінілон» та переведення на рахунок товариства боргу по поверненню банківського вкладу ОСОБА_1 станом на час розгляду позову судом першої інстанції матеріали справи не містять. 
Отже, з квітня 2019 року по лютий 2020 року банк не надавав суду жодної інформації щодо існування договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року.
Окрім того, згідно пояснень представників позивача та доказів, наявних у матеріалах справи, ОСОБА_1 вів переписку з АТ КБ «Приватбанк» щодо повернення грошових коштів за банківським вкладом. Так, згідно відповіді від 19 червня 2017 року №20.1.0.0.0/7-20170616/2638, банк повідомляв, що правлінням АТ КБ «Приватбанк» розглядається питання про врегулювання проблеми вкладників, рахунки яких були відкриті на тимчасово окупованій території АР Крим та м. Севастополя і просить надати додатковий час для розгляду ситуації. При цьому, будь-якої інформації про відсутність у АТ КБ «Приватбанк» обов`язку з повернення грошових коштів за вкладом банком ОСОБА_1 не повідомлялось. Вказана інформація не заперечувалась відповідачем.
Згідно статей 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Наведені порушення норм процесуального права, невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, є підставою для зміни оскаржуваного рішення суду згідно з ч. 1 ст. 376 ЦПК України.
На основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених у судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, колегія суддів доходить висновку, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог про стягнення пені, передбаченої Законом України «Про захист прав споживачів», змінити, зменшити розмір пені, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за договором банківського вкладу з 1 332 205 грн до 100 000 грн. У решті судове рішення підлягає залишенню без змін.
Керуючись статтями 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів, -
 
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу представника відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Тузової Владислави Олександрівни- задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду м. Києва  від 17 лютого 2020 року - змінити.
Зменшити суму стягнення пені за договором банківського вкладу №SAMDN01000723694110 від 15 лютого 2012 року з 1 332 205 грн до 100 000 грн.
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
 
Повне судове рішення складено «19» серпня 2020 року.

 
Головуючий                                                                             В.А. Кравець
 
Судді                                                                                          Л.Д. Махлай 
 
                                                                                                    О.І. Шкоріна