Постанова
Іменем України 
 
02 липня 2020 року 
м. Київ
 
справа № 759/14654/19
провадження № 61-18303св19 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Стрільчука В. А. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Тітова М. Ю., 
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Президент України Зеленський Володимир Олександрович,
 
провівши у порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року у складі судді Марко Я. Р. та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року у складі колегії суддів: Писаної Т. О., Приходька К. П., Журби С. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій.
 
У серпні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Президента України Зеленського В. О. про бездіяльність Президента України, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь 2 000 000 грн на відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 посилався на те, що держава зобов`язана діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Проте в порушення вимог статті 40 Конституції України та статті 20 Закону України «Про звернення громадян» Президент України Зеленський В. О. не дав відповідей на подані ним 22 червня та 09 липня 2019 року електронні звернення, у зв`язку з чим за таку бездіяльність має нести відповідальність у вигляді відшкодування моральної шкоди.
 
Ухвалою Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження у справі. 
 
Судове рішення місцевого суду мотивоване тим, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги пов`язані зі здійсненням відповідачем владних управлінських функцій, тому цей спір має публічно-правовий характер та підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року - без змін.
 
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що оскільки розгляд справ щодо оскарження дій чи бездіяльності Президента України віднесено до адміністративної юрисдикції, то суд першої інстанції правильно відмовив у відкритті провадження у справі.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги.
 
У жовтні 2019 року ОСОБА_1  подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права, просив скасувати ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суди попередніх інстанцій неправильно визначили предмет спору, у зв`язку з чим дійшли помилкового висновку про те, що заявлені ним вимоги не підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного цивільного суду від 16 жовтня 2019 року відкрито касаційне провадження в цій справі та витребувано її матеріали із Святошинського районного суду міста Києва.
 
02 грудня 2019 року справа № 759/14654/19 надійшла до Верховного Суду.
 
Позиція Верховного Суду.
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ». Пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги).
 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Президента України Зеленського В. О. , предметом якого є бездіяльність суб`єкта владних повноважень - Президента України, яка полягає в ненаданні відповідей на електронні звернення позивача у строки, визначені Законом України «Про звернення громадян», у зв`язку з чим позивачу заподіяно моральну шкоду, на відшкодування якої ОСОБА_1 просив стягнути з відповідача 2 000 000 грн.
 
У статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом. 
 
Відповідно до частини першої статті 18 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різні види судочинства - цивільне, кримінальне, господарське та адміністративне.
 
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ. 
 
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів у будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, по-друге, спеціальний суб`єктний склад цього спору, в якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа.
 
За загальним правилом в порядку цивільного судочинства загальні суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
 
Тобто в порядку цивільного судочинства розглядаються справи, що виникають із приватноправових відносин.
 
Відповідно до пункту 7 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (далі - КАС України) суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
 
Публічно-правовий характер спору визначається тим, що вказані суб`єкти наділені владно-управлінськими повноваженнями у сфері реалізації публічного інтересу. 
 
Характерною ознакою публічно-правових спорів є сфера їх виникнення - публічно-правові відносини, тобто передбачені нормами публічного права суспільні відносини, що виражаються у взаємних правах та обов`язках їх учасників у різних сферах діяльності суспільства, зокрема пов`язаних з реалізацією публічної влади. 
 
Публічно-правовим вважається також спір, який виник з позовних вимог, що ґрунтуються на нормах публічного права, де держава в особі відповідних органів виступає щодо громадянина не як рівноправна сторона у правовідносинах, а як носій суверенної влади, який може вказувати або забороняти особі певну поведінку, надавати дозвіл на передбачену законом діяльність тощо.
 
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
 
Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.
 
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
 
Частиною третьою статті 27 КАС України передбачено, що підсудність окремих категорій адміністративних справ визначається цим Кодексом.
 
Так, за правилами частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.
 
Згідно з пунктом 1 частини першої, частиною п`ятою статті 186 ЦПК України суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Відмовляючи у відкритті провадження з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд справи.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.
 
Отже, враховуючи суть та суб`єктний склад спірних правовідносин, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, дійшов правильного та обґрунтованого висновку про відмову у відкритті провадження у справі, оскільки позовна заява ОСОБА_1 не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, а має вирішуватися за правилами адміністративного судочинства.
 
Зазначене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 759/12034/19 (провадження                 № 61-17955св19). 
 
Аргументи заявника про те, що заявлені ним вимоги підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, є безпідставними. Завдання моральної шкоди ОСОБА_1 обґрунтовував саме бездіяльністю Президента України Зеленського В. О. , з якого і просив стягнути на свою користь грошові кошти в розмірі 2 000 000 грн. Оскільки вимога про відшкодування моральної шкоди звернена до відповідача як суб`єкта владних повноважень і пов`язана із захистом прав особи у сфері публічно-правових відносин, то вона має розглядатися за правилами адміністративного судочинства.
 
Інші наведені в касаційній скарзі доводи аналогічні доводам апеляційної скарги та були предметом дослідження й оцінки судом апеляційної інстанції, який з дотриманням вимог статей 367, 368 ЦПК України перевірив їх та спростував відповідними висновками. 
 
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
Згідно з частиною третьою статті 401 та частиною першою статті 410 ЦПК України в редакції, чинній на час подання касаційної скарги, суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права і відсутні підстави для його скасування.
 
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам закону й підстави для їх скасування відсутні.
 
Щодо заяви  ОСОБА_1 про передачу спору на вирішення суду іншої держави.
 
У червні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву, в якій просив постановити ухвалу про передачу цього спору на вирішення суду іншої держави на підставі статті 22 ЦПК України.
 
Заява не підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Відповідно до статті 22 ЦПК України у випадках, встановлених законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, спір, який відноситься до юрисдикції загального суду, може бути переданий за угодою сторін на вирішення суду іншої держави.
 
З огляду на викладене та з урахуванням того, що між сторонами в цій справі відсутня угода про передачу спору на вирішення суду іншої держави, що виключає можливість для застосування Верховним Судом положень статті 22 ЦПК України, то в задоволенні поданої ОСОБА_1 заяви необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 
 
ПОСТАНОВИВ:
 
В задоволенні заяви ОСОБА_1 про передачу спору на вирішення суду іншої держави відмовити.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 15 серпня 2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 01 жовтня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: | В. А. Стрільчук
| С. О. Карпенко
| М. Ю. Тітов