ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 липня 2020 року	Львів	Справа № 380/1673/20 пров. № А/857/5977/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючий-суддя                                  Довга О.І.,
суддя                                                       Запотічний І.І., 
суддя                                                            Матковська З.М.

секретар судового засідання                     Гнатик А.З.

за участю:

позивач                                                   ОСОБА_1 
представник позивача                               ОСОБА_2 
представник відповідача                    Сільченко О.О.
представник третьої особи                    Бірюков Ю.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу  Львівського окружного адміністративного суду  від 15 квітня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду (головуючий суддя Костецький Н.В., м. Львів, письмове провадження) у справі №380/1673/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, Виконавчий комітет Львівської міської ради про  визнання рішення нечинним, зобов`язання здійснити перерахунок та доплату пенсії,
В С Т А Н О В И В:
26.02.2020 ОСОБА_1 (далі – позивач, ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, про визнання протиправними та зобов`язання до вчинення дій. 
Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду  15 квітня 2020 року 2020 року позов ОСОБА_1  залишено без розгляду.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 , подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, просить суд скасувати оскаржену ухвалу та направити справу на продовження розгляду справи до суду першої інстанції.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач покликається на те, що суд першої інстанції не врахував усі обставини справи, а відтак суд дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку на звернення до суду з позовом. ОСОБА_1 зазначає, що строк звернення до суду із першою позовною вимогою не пропущений, оскільки він звернувся в межах встановлених КАС України строків. Окрім того, зазначає, що позивач дізнався про незаконність рішення Пенсійного фонду, викладеного в протоколі від 04.08.2010, під час ознайомлення 26.11.2019 із адвокатом з матеріалами пенсійної справи. Саме 26.11.2019 адвокатом встановлено, що на час звернення 15.07.2010 із заявою про призначення пенсії по інвалідності у позивача був наявний десятирічний стаж державного службовця для призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу». Тому раніше позивач не знав  і не міг знати про протиправність призначення пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Щодо поважності пропуску строку поряд з цим позивач вказує, що у 2006 році звільнився із державної служби за станом здоров`я через важкі захворювання (захворювання пов`язані із гіпертонічною хворобою, енцефелопатією, кардіосклерозом, наслідками ЗЧМТ, гематомою голови, значним погіршенням (аж до часткової втрати) зору та іншими захворюваннями). Захворювання є хронічними і потребують постійного лікування в домашніх умовах та один-два рази на рік в умовах госпіталізації. Такі обставини унеможливлювали належно контролювати усі умови призначення пенсії у 2010 та 2012 роках, у тому числі щодо врахування до стажу державної служби періоду роботи 28.05.1981-23.04.1984, 27.04.1984-01.11.1987, 05.06.04.-05.05.2006. Окрім того, згідно  записів в медичних книжках, значне погіршення стану здоров`я, яке потребувало звернень до лікарів та лікування в поліклінічних та стаціонарних умовах, мало місце у листопаді 2005 року, лютому та липні 2010 року, травні та жовтні 2011 року, березні та липні 2012 року, вересні 2018 року, березні (переніс операцію головного мозку) і травні 2019 року, та в інші періоди, документи за які не збереглись. 
У відповідь на апеляційну скаргу відповідач надіслав до суду відзив, в якому заперечує проти вимог скарги та зазначає, що позивач пропустив строк на звернення до суду з позовом, а відтак така позовна заява вірно залишена судом першої інстанції без розгляду.
Позивач та його представник в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити.
Представник відповідача проти вимог скарги заперечує, вважає їх необґрунтованими та просить у задоволенні скарги відмовити, а позовну заяву залишити без змін.
Представник третьої особи надав суду пояснення по суті поданої апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення сторін та їх представників, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити зважаючи на наступне.
Як встановлено судом, ОСОБА_1 (далі – позивач ОСОБА_1 ) звернувся в суд з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, в якому просив:
- визнати протиправним рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, що є юридичною особою і правонаступником Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова та являється відповідачем у справі, викладене ним у листі - відповіді від 27.12.2019 № 5497/св-20/11.03-06 на заяву від 05.12.2019, щодо відмови перерахувати пенсію по інвалідності, нараховану відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058, перерахувати пенсію з 15.07.2010 по 31.10.2012 відповідно до норм діючого на той час Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723 та здійснити її доплату відповідно до вказаного закону з урахуванням раніше нарахованих та виплачених сум;
- визнати протиправним рішення управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова, правонаступником якого є Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, викладене ним у протоколі № 184465 від 04.08.2010 на заяву від 15.07.2010, щодо призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09.07.2003 № 1058 замість пенсії по інвалідності відповідно до діючого тоді Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області, як правонаступника Управління Пенсійного фонду України в Шевченківському районі м. Львова, здійснити з 15.07.2010 по 31.10.2012 перерахунок пенсії по інвалідності та нарахувати її за вказаний період відповідно до норм діючого на той час Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723, у порядку і розмірах визначених нормами вказаного закону, на підставі доданих до заяви про призначення пенсії у 2010 році первинних довідок про нараховані суми грошового забезпечення, з яких нараховані та сплачені страхові внески, а саме довідки № 1101/127 від 21.07.2010 про зарплату працюючого державного службовця відповідної посади на час подачі заяви, виходячи із відсоткового значення розміру пенсії 80 % таких сум основного та додаткового виду грошового забезпечення на час подачі заяви, та здійснити виплату пенсії з урахуванням виплачених сум без застосування будь-яких обмежень максимального розміру моєї пенсії;
- зобов`язати відповідача провести індексацію несвоєчасно виплачених за період з 15.07.2010 по 31.10.2012 грошових сум пенсії по інвалідності відповідно до Закону № 3723, згідно з вимогами Закону України “Про індексацію грошових доходів населення”, та здійснити виплату такої індексації;
- зобов`язати відповідача провести компенсацію несвоєчасно виплачених за період з 15.07.2010 по 31.10.2012 грошових сум пенсії по інвалідності як державного службовця, відповідно до вимог Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати», та здійснити виплату такої компенсації.
В ході підготовки справи до розгляду представник відповідача подав клопотання про залишення адміністративного позову без розгляду, в якому зазначав, що позивачем пропущено шестимісячний строк звернення до суду, оскільки позовні вимоги заявлені за перід з 15.07.2010 по 31.10.2012.
Залишаючи без розгляду позов ОСОБА_3 суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач фактично просить призначити пенсію з 15.07.2010,  а відтак пропустив строк звернення до суду та подав позов лише в 2020 році. При цьому обставини, на які покликається позивач, не можуть вважатись поважними причинами пропуску значного строку звернення до суду, оскільки позов подано до суду із спливом значного проміжку часу.
Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступе міркування.
Конституція України гарантує право кожного на судовий захист своїх прав та інтересів, що включає також право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. При цьому звернення до суду може здійснюватися у межах встановленого строку звернення до суду.
Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин у випадку, якщо вони стали спірними. 
Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. 
Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини набувають ознак стабільності.
Відповідно до частин 1, 2 статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. 
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Правова природа строку звернення до суду, дозволяє констатувати, що запровадження строку, у межах якого фізична або юридична особа, орган державної влади та місцевого самоврядування можуть звернутися до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, обумовлено передусім необхідністю дотримання принципу правової визначеності, що є невід`ємною складовою верховенства права.
Правова визначеність є універсальним правовим інститутом, дія якого поширюється на такі важливі сфери правовідносин між державою та особою, як реалізація і забезпечення прав і свобод людини і громадянина, встановлення юридичної відповідальності, підстав та порядку притягнення до такої відповідальності, неприпустимість дій і бездіяльності органів влади, спрямованих на необґрунтоване обмеження прав і свобод людини.
Зміст принципу правової визначеності розкрито у ряді рішень Конституційного Суду України. Наприклад, у Рішенні від 29 червня 2010 року №17-рп/2010 Конституційний Суд України звернув увагу на правову визначеність як елемент верховенства права, зазначивши, що одним з елементів верховенства права є принцип правової визначеності, в якому стверджується, що обмеження основних прав людини і громадянина та втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлюваних такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дозволять особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачати юридичні наслідки своєї поведінки.
При цьому ЄСПЛ у справах «Салов проти України», п. 93, «Сутяжник» проти Росії», п. 38) підкреслює, що відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи. Зокрема, під правовим пуризмом у практиці ЄСПЛ розуміється невідступне слідування вимогам процесуального закону при вирішенні питання щодо застосування чи скасування таких, що набрали законної сили, судових рішень без врахування того, чи призведе це у подальшому до реального, а не формального усунення допущених судових помилок; надмірно формальне, бюрократичне застосування правових норм й вчинення дій, що мають юридичне значення, безвідносне врахування їх доцільності, виходячи з обставин конкретної справи й необхідності забезпечення ефективного захисту прав, свобод та інтересів в цивільному або іншому судочинстві, що призводить до порушення права на справедливий судовий розгляд.
Отже, встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії у часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.
Крім того, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, а також строки для подання апеляційної чи касаційної скарги, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. Однак, для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного та необмеженого поновлення судами пропущеного строку, оскільки національним законодавством вирішення цього питання віднесено до дискреційних повноважень суду.
За змістом статті 122 КАС України законодавець виходить не тільки з факту безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про ці факти.
День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення її прав, свобод чи інтересів.
Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому “повинна” слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.
Таким чином, відповідно до ч.3 ст.123 КАС України, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.
Як видно з матеріалів справи ОСОБА_1 05.05.2006 звільнений з посади заступника міського голови з питань промисловості і підприємництва Львівської міської ради.
Згідно з випискою з акту огляду МСЕК від 15.07.2010 ОСОБА_1 становлено ІІ групу інвалідності. 
15.07.2010 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду  із заявою про призначення пенсії по інвалідності як державному службовцю.
Згідно з протоколом від 04.08.2010 № 184465 ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 21.09.2010 № Я-158 ОСОБА_1 повідомлено про те, що в ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж державної служби (не менше 10 років) безпосередньо перед зверненням за призначенням пенсії на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, а тому позивач не набув права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».
Відповідно до записів в трудовій книжці з 01.01.2011 по 25.10.2012 ОСОБА_1 працював у Національній комісії регулювання електроенергетики України та у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг.
З 01.11.2012, відповідно до заяви позивача та долучених документів про необхідний стаж роботи, зокрема і стаж в  Національній комісії регулювання електроенергетики України та у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, ОСОБА_1 переведено на пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».
Не погоджуючись із призначенням пенсії в 2010 році відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» позивач неодноразово звертався до органу Пенсійного фонду. 
Зокрема, 05.12.2019 ОСОБА_1 звернувся із заявою до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправною відмови про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу» з 15.07.2010, нарахувати з 15.07.2010 пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».
Листом від 27.12.2019№ 5497/св-20/11.03-06 Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повідомило позивача про те, що, зокрема, періоди роботи з 11.09.1980 по 17.05.1981 на посадах інженера відділу експлуатації та інженера відділу по керівництву та контролю за діяльністю житлово-будівельних кооперативів Львівської міської ради не можуть бути зараховані до стажу роботи на посаді державної служби, так як посада інженера не віднесена до відповідних категорій посад державних службовців згідно ст. 25 Закону України  від 16.12.1993 № 3723 «Про державну службу».
Не погоджуючись із рішення органу Пенсійного фонду про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», викладенним у протоколі № 184465 від 04.08.2010 на заяву від 15.07.2010, рішенням, викладеним у листі від 27.12.2019 № 5497/св-20/11.03-06 на заяву від 05.12.2019, щодо відмови перерахувати пенсію з 15.07.2010 по 31.10.2012 відповідно до Закону України «Про державну службу», позивач звернувся із даним позовом до суду.
Позивач не погоджується із рішенням органу Пенсійного фонду про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», викладенним у протоколі № 184465 від 04.08.2010 на заяву від 15.07.2010, рішенням, викладеним у листі від 27.12.2019 № 5497/св-20/11.03-06 на заяву від 05.12.2019, щодо відмови перерахувати пенсію з 15.07.2010 по 31.10.2012 відповідно до Закону України «Про державну службу», оскільки вважає, що на час звернення до пенсійного органу у позивача був наявний десятирічний стаж на посадах державної служби.
Відтак, просить зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити з 15.07.2010 по 31.10.2012 перерахунок пенсії по інвалідності та нарахувати її за вказаний період відповідно до  Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 № 3723; провести індексацію несвоєчасно виплачених за період з 15.07.2010 по 31.10.2012 грошових сум пенсії по інвалідності та здійснити виплату такої індексації; провести компенсацію несвоєчасно виплачених за період з 15.07.2010 по 31.10.2012 грошових сум пенсії по інвалідності.
Суд зазначає, що 15.07.2010 позивач звернувся до органу Пенсійного фонду  із заявою про призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».
Згідно з протоколом від 04.08.2010 № 184465 ОСОБА_1 призначено пенсію по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Листом від 21.09.2010 № Я-158 ОСОБА_1 повідомлено про те, що оскільки у   ОСОБА_1 відсутній необхідний стаж державної служби (не менше 10 років) безпосередньо перед зверненням за призначенням пенсії на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців, позивач не набув права на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу».
Отже, подаючи даний позов до суду позивач фактично не погоджується із призначенням пенсії згідно з протоколом від 04.08.2010 № 184465 на заяву від 15.07.2010, щодо призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», оскільки вважає, що мав право на пенсію Закону України «Про державну службу». Відтак, вважає, що станом на момент звернення до суду у позивача був необхідний десятирічний стаж роботи на посадах державної служби для призначення пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».
До предмету доказування в даній справі входить зарахування стажу роботи на посадах інженера відділу експлуатації та інженера відділу контролю за діяльністю ЖБК УЖГ виконавчого комітету Львівської міської ради з 11.09.1980 по 17.05.1981 до стажу державної служби, оскільки саме з цієї підстави позивачу відмовлено у призначенні пенсії по інвалідності відповідно до Закону України «Про державну службу».
В апеляційній скарзі позивач рішуче заперечує проти висновку суд першої інстанції щодо згаданого вище предмету позову, незважаючи на те, що він оскаржує рішення відповідача від 27 грудня 2019 року, обраний ОСОБА_1 спосіб захисту зводиться до задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача нарахувати та перерахувати пенсію як держслужбовцю за період з 15 липня 2010 року по 31 жовтня 2012 року. А в силу того, що в 2010 році позивачу не було призначено пенсію як держслужбовцю – то суть вимог зводиться й до зобов`язання відповідача про призначення такої пенсії позивачу починаючи з 15 липня 2010 року. Відтак ці вимоги перебувають поза межами строків встановлених процесуальним законом для звернення до суду. 
Поряд з наведеним апеляційний суд зазначає, що строк звернення до суду може бути поновлено судом за заявою особи, яка його подала, виключно за наявності поважних причин його пропуску. 
Отже, наслідком пропущення процесуальних строків є залишення позовної заяви без розгляду. Виключенням з цього правила є факт визнання судом причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними.
Кодекс адміністративного судочинства України не містить підстав та критеріїв, за якими можливо оцінити поважність причин пропуску відповідного строку.
За загальними у випадку пропуску строку звернення до суду, підставами для визнання поважними причин такого пропуску є лише наявність обставин, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами.
При оцінюванні поважності причин пропуску строку звернення до суду та прийнятті рішень про його поновлення ЄСПЛ, як правило, враховує: 1)  складність справи, тобто, обставини і факти, що ґрунтуються на праві (законі) і тягнуть певні юридичні наслідки; 2) поведінку заявника; 3) поведінку державних органів; 4) перевантаження судової системи; 5) значущість для заявника питання, яке знаходиться на розгляді суду, або особливе становище сторони у процесі (справи «Бочан проти України», «Смірнова проти України», «Федіна проти України», «Матіка проти Румунії» та інші).
Водночас навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку (справа «Олександр Шевченко проти України», п. 27), оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи, що може бути зумовлено скасуванням рішення або визнанням незаконної дії (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.
Загалом, згідно з практикою ЄСПЛ при застосуванні процедурних правил варто уникати як надмірного формалізму, який буде впливати на справедливість процедури, так і зайвої гнучкості, яка призведе до нівелювання процедурних вимог, встановлених законом, та порушення принципу правової визначеності (справи «Волчлі проти Франції»), «ТОВ «Фріда» проти України»).
Таким чином, забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності, об`єктивності та непереборності обставин, що спричинили пропуск, значимості справи для сторін, наявності фундаментальної судової помилки. 
Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, ЄСПЛ виходить із наступного: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.
В контексті зазначеного апеляційний суд зауважує, що звертаючись до суду першої інстанції з адміністративним позовом позивач також просив поновити йому строк на подання позову. Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02 березня 2020 року позов було залишено без руху, оскільки його подано без додержання вимог, передбачених ст.161 Кодексу адміністративного судочинства України.
Надалі, на виконання вимог ухвали суду першої інстанції позивач 13 березня 2020 року подав до суду клопотання із обґрунтуванням причин пропуску строку на звернення до суду і таке клопотання суд першої інстанції задовольнив та відкрив спрощене провадження.
Відтак, з огляду на те, що суд першої інстанції уже досліджував питання строків звернення позивача до суду та поновив їх , колегія суддів апеляційного суду вважає, що підстав для залишення позову ОСОБА_1 без розгляду не було.
Відповідно до ч.1 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України  завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Доводи апеляційної скарги, на переконання колегії суддів, є суттєвими, спростовують висновки суду першої інстанції, які не відповідають обставинам справи.
Згідно п. 4 ст. 320 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є:1) неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи.
Зважаючи на те, що оскаржена ухвала суду першої інстанції перешкоджає подальшому розгляду справи перешкоджає подальшому розгляду справи така підлягає скасування з огляду на вказані вище причини та обставини.
Відповідно ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. 243, 246, 250, 308, 310, 315, 317, 320 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,
П О С Т А Н О В И В:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити, а ухвалу  Львівського окружного адміністративного суду  від 15 квітня 2020 року про залишення позовної заяви без розгляду скасувати, справу №380/1673/20 направити на продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня проголошення судового рішення.
У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. 

Головуючий суддя	 	О. І. Довга 	
судді	 	І. І. Запотічний 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 08 липня 2020 року.