ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2020 року	Львів	Справа № 380/686/20 пров. № А/857/5606/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:
головуючого-судді -                                        Мікули О. І.,
суддів-                                                              Заверухи О. Б., Курильця А. Р.,
з участю секретаря судового засідання -      Чопко Ю. Т.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі №380/686/20 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,-

суддя в 1-й інстанції – Сидор Н. Т.,
час ухвалення рішення – 30.03.2020 року, 
місце ухвалення рішення - м. Львів,
дата складання повного тексту рішення – 01.04.2020 року,

                                                         в с т а н о в и в:

Позивач – ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до відповідача - військової частини НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправними дії відповідача щодо ненарахування та невиплати йому індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року; стягнути з відповідача на його користь індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року в сумі 66941,40 грн.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року позов задоволено частково. Визнано протиправними дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року. У задоволенні відшкодування позивачу витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду в частині задоволення позову, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення в частині задоволення позову прийняте з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального права та підлягає скасуванню в цій частині. Зокрема, зазначає, що п.6 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, передбачає, що індексація грошових доходів здійснюється в межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів. Так, проведення індексації грошових доходів, зокрема грошового забезпечення військовослужбовців, здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, тобто у межах коштів передбачених на ці цілі. При цьому, Порядок №1078 не передбачає механізм нарахування та виплати індексації за попередні періоди. Також, вказує, що у межах наявного фінансового ресурсу можливості виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у січні 2016 - лютому 2018 роках у Міноборони не було (листи Департаменту фінансів Міністерства оборони України від 04 січня 2016 року №248/3/9/1/2, від 16 серпня 2017 року №248/3/9/1/940, від 26 березня 2018 року №248/1485, від 19 грудня 2017 року №248/7/9/1/1661). Крім того, звертає увагу, що суд першої інстанції помилково зобов`язав військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року, оскільки ОСОБА_1 25 жовтня 2017 року був звільнений з військової служби та виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 . Просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.
Позивач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає, що відсутність механізму виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовців за минулий період не може бути підставою для позбавлення його права на виплату, яка є однією з основних державних гарантій, й ненарахування та невиплата індексації грошового забезпечення є невиправданим втручанням у права, передбачені ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод. Крім того, зазначає, що представником позивача 02 липня 2020 року подано заяву у порядку ст.253 КАС України про виправлення описки у рішенні від 30 березня 2020 року, оскільки суд першої інстанції помилково зобов`язав відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1  індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 30 листопада 2018 року, а не по 25 жовтня 2017 року (день звільнення позивача з військової служби та виключення його зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ).Таким чином, вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, який ухвалив законне та обґрунтоване рішення, а тому просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін.
Представники відповідача- Глиняна І. В., Стефунька Р. М. підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі, вважають висновки суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог неправильними та необґрунтованими. Просять скасувати оскаржуване рішення в цій частині та ухвалити нове судове рішення, яким відмовити в позові повністю.
Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлені належним чином, подали до суду заяву про розгляд справи у їхній відсутності, а тому суд вважає можливим проведення розгляду справи у відсутності позивача та його представника  за наявними в справі матеріалами, та на основі наявних у ній доказів.
Заслухавши суддю-доповідача та пояснення представників відповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзив на апеляційну скаргу в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а оскаржуване рішення – змінити з таких підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що 23 жовтня 2017 року наказом начальника Західного територіального управління Військової служби правопорядку (по особовому складу) № 17-РС позивача – старшого прапорщика ОСОБА_1 , старшого інспектора відділу військової інспекції безпеки дорожнього руху військової частини НОМЕР_1 , ВОС-932184А, звільнено з військової служби у запас за п. «б» (за станом здоров`я).
Наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №212 від 25 жовтня 2017 року позивача виключено зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення.
28 жовтня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до військової частини НОМЕР_1 із заявою про виплату йому індексації грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року.
Листом військової частини НОМЕР_1 за № 4/4932 від 25 листопада 2019 року позивача повідомлено, що відповідно до роз`яснення Міністерства соціальної політики України від 08 серпня 2017 року №78/0/66-17 механізму нарахування та виплати індексації грошового забезпечення за попередні періоди немає. Крім того, у Міністерства оборони України у межах наявного фінансового ресурсу не було можливості для виплати індексації грошового забезпечення військовослужбовця Збройних Сил України у січні 2016 року - лютому 2018 року. З огляду на вказане провести нарахування та виплату індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з січня 2016 року по жовтень 2017 року військова частина НОМЕР_1 не має можливості.
Вважаючи дії відповідача щодо ненарахування та невиплати індексації грошового забезпечення за спірний період протиправними, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, а отже дії відповідача щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року є протиправними, тому військова частина НОМЕР_1 зобов`язана нарахувати та виплатити позивачу таку індексацію за вказаний період.
Даючи правову оцінку такому висновку суду першої інстанції, колегія суддів виходить з наступного.
Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначені Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», у ст.1 якого, зокрема, встановлено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.
Згідно з ч.2 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» до складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст. 9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»).
Правові, економічні та організаційні основи підтримання купівельної спроможності населення України в умовах зростання цін з метою дотримання встановлених Конституцією України гарантій щодо забезпечення достатнього життєвого рівня населення України визначені Законом України від 03 липня 1991 року № 1282-XII «Про індексацію грошових доходів населення» .
Згідно зі ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»  індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Відповідно до ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення.
Згідно з ч.1 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 103 відсотка.
Ч.1 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачає, що підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів.
Підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України (ч.2 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік (ч.6 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»).
У рішенні Конституційного Суду України від 15 жовтня 2013 року у справі № 9-рп/2013 за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положення ч.2 ст.233 КЗпП України зазначено, що індексація заробітної плати як складова належної працівникові заробітної плати спрямована на забезпечення реальної заробітної плати з метою підтримання достатнього життєвого рівня громадян та купівельної спроможності заробітної плати у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. Тому системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що індексація грошового забезпечення, як складова грошового забезпечення військовослужбовців, є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці, а отже підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників визначає Порядок проведення індексації грошових доходів населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078 (далі Порядок №1078).
Відповідно до п.1-1 Порядку №1078 підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 103 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з березня 2003 року - місяця опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року № 491-IV «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення».
Згідно з п.6 Порядку №1078 виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких проводяться відповідні грошові виплати населенню, в тому числі: 1) підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; 2) підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. У разі коли грошовий дохід формується з різних джерел і цим Порядком не встановлено черговості його індексації, сума додаткового доходу від індексації виплачується за рахунок кожного джерела пропорційно його частині у загальному доході. Проведення індексації грошових доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік.
При цьому, абз.7 п.4 Порядку №1078 передбачає, що у разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян проводиться їх компенсація відповідно до законодавства.
Із системного аналізу наведених положень законодавства можна дійти висновку, що індексація грошового забезпечення як складова грошового забезпечення військовослужбовців є однією з основних державних гарантій щодо оплати їх праці та її проведення є обов`язковою для всіх юридичних осіб-роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи, а тому підлягає обов`язковому нарахуванню і виплаті.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема з розрахунків грошового забезпечення, індексація грошового забезпечення за період 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року ОСОБА_1 не виплачувалась (а.с.16-17).
Згідно з довідкою військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 2019 року позивачу  виплачувалась індексація грошового забезпечення по грудень 2015 року, розмір індексації за грудень 2015 року становив 1027,99 грн. Базовим місяцем при цьому нарахуванні індексації визначено січень 2014 року (а.с. 15).
Судом першої інстанції встановлено, що при визначенні базового місяця відповідач виходив з того, що щомісячна додаткова грошова винагорода, яка виплачувалась позивачу у розмірі 20% місячного грошового забезпечення з 01 квітня 2013 року, у розмірі до 40% місячного грошового забезпечення з 01 вересня 2013 року, у розмірі до 40% місячного грошового забезпечення з 01 вересня 2013 року та у розмірі до 60% з 01 січня 2014 року є об`єктом індексації.
Однак, враховуючи те, що щомісячна додаткова грошова винагорода не мала постійного характеру, не була основною та змінювалась (збільшувалась) від 20% до 60% місячного грошового забезпечення та в подальшому скасована, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що така не повинна впливати на розмір індексації грошового забезпечення.
Колегія суддів звертає увагу, що визначення базового місяця залежить тільки від зміни розміру тарифної ставки (посадового окладу), яке вперше відбулось у січні 2008 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», яка набрала чинності 01 січня 2008 року та втратила чинність 01 березня 2018 року у зв`язку з винесенням наказу Міністерства оборони України від 01 березня 2018 року №90 «Про встановлення тарифних розрядів осіб офіцерського складу Збройних Сил України».
Враховуючи наведені вище положення нормативно-правових актів та обставини справи колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 має право на отримання індексації грошового забезпечення за період 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року, при цьому базовим місяцем для нарахування такої індексації має бути січень 2008 року. 
Колегія суддів відхиляє доводи скаржника про те, що з 2016 року кошти на виплату індексації грошового забезпечення головним розпорядником коштів не виділено, а тому відповідач діяв правомірно. Виплата індексації грошового забезпечення здійснюється за місцем перебування військовослужбовців і обмежене фінансування жодним чином не впливає на право позивача отримати індексацію грошового забезпечення, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1952 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08 листопада 2005 року, заява № 63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.
Отже колегія суддів зазначає, що обмежене фінансування жодним чином не впливає на наявність чи відсутність у позивача права на нарахування індексації грошового забезпечення, що є предметом спору у цій справі.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 19 липня 2019 року у справі № 240/4911/18, від 20 листопада 2019 року у справі № 620/1892/19, від 05 лютого 2020 року у справі № 825/565/17.
Щодо доводів відповідача на роз`яснення Міністерства соціальної політики України та Департаменту фінансів Міністерства оборони України, то колегія суддів вважає такі доводи безпідставними та не бере до уваги, оскільки вказані документи не є нормативно-правовими актами, натомість військова частина НОМЕР_1 повинна діяти відповідно до закону, який має вищу юридичну силу, а тому колегія суддів критично ставиться до таких покликань відповідача як підставу для невиплати індексації грошового забезпечення позивача.
Твердження апелянта про те, що проведення індексації грошових доходів здійснюється виключно у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів є необґрунтованими, оскільки ч.6 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», на яку покликається відповідач, не обмежує проведення, передбачених чинним законодавством України, виплат, а вказує на джерела походження цих коштів.
При цьому, відсутність законодавчого механізму для нарахування та виплати індексації за періоди, в яких була відсутня фінансова можливість такої виплати, не є підставою для позбавлення особи права на отримання коштів, виплата яких передбачена законом.
Аналізуючи вищенаведені законодавчі приписи та фактичні обставини справи, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що дії військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення у період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року (день звільнення позивача з військової служби та виключення зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 ) є протиправними,  тому відповідач зобов`язаний нарахувати та виплатити ОСОБА_1 таку індексацію за спірний період. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що суд першої інстанції в оскаржуваному рішенні неправильно вказав кінцеву дату нарахування позивачу спірної виплати, що свідчить про описку, на що у своїй апеляційній скарзі наголошує відповідач.
Разом з тим, судом першої інстанції на час розгляду справи судом апеляційної інстанції не прийнято ухвали про виправлення описки, а тому колегія суддів дійшла висновку про зміну рішення суду першої інстанції в цій частині, а саме: зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів вважає, що решта доводів апеляційної скарги відповідача не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. 
З врахуванням вищенаведеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення позову, правильно і повно встановив обставини справи, разом з тим, помилково зазначив  кінцеву дату нарахування позивачу спірної виплати, у зв`язку з чим рішення в цій частині необхідно змінити, в решті суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, тому відповідно до ст.316 КАС України таке необхідно залишити без змін.
Враховуючи наведене вище, а також положення ст.139 КАС України, колегія суддів вважає, що понесені сторонами судові витрати новому розподілу не підлягають.
Керуючись ст. 139, 242, 243, 250, 310, 315, 316, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,-
                                                      п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_1 задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі № 380/686/20 змінити, виклавши абзац третій резолютивної частини рішення в наступній редакції:
«Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 01 січня 2016 року по 25 жовтня 2017 року».
У решті рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 березня 2020 року у справі № 380/686/20 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	О. І. Мікула 	
Судді	 	О. Б. Заверуха 	
 	 	А. Р. Курилець  	
Повне судове рішення складено 17 липня 2020 року.