ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.2020 року                                                                         м. Одеса
Єдиний унікальний номер справи: 522/9148/18
Апеляційне провадження №22-ц/813/2421/20
Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
головуючого -Колеснікова Г.Я. (суддя-доповідач), 
суддів –Сєвєрової Є.С., Вадовської Л.М.,
за участю секретаря Сороколет Ю.С.,
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ;
представники позивача – ОСОБА_2 ; ОСОБА_3 ;
відповідач – ОСОБА_4 ;
представник відповідача – ОСОБА_5 ;
третя особа – ОСОБА_6 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 травня 2019 року, постановлене під головуванням судді Домусчі Л.В.,

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовної заяви та відзивів на неї
У травні 2018 року ОСОБА_1 , в особі представника ОСОБА_2 , звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4 , третя особа: ОСОБА_6 , про застосування наслідків нікчемного правочину (а.с.1-2).
Позов обґрунтований тим, що 10 липня 2014 року між ОСОБА_1 , ОСОБА_6 (дошлюбне прізвище – ОСОБА_7 ), з однієї сторони, та ОСОБА_4 , з іншої сторони, був укладений договір купівлі-продажу автомобіля Peugeot (Expert) д/н НОМЕР_1 за ціною 5 000 доларів США з розстрочкою оплати на 18 місяців, який оформлений розпискою. 
12 вересня 2015 року щодо даного договору було підписано додаткову угоду, за умовами якої ціна договору була збільшена до 5 500 доларів США та закріплений порядок її виплати на 23 місяці. Домовленістю визначено, що щомісячно позивач із дружиною ОСОБА_6 зобов`язуються сплачувати ОСОБА_4 грошову суму в розмірі 239 доларів США і після виплати всієї суми додатково сплатити 3 долари США за складання даної домовленості. 
Зазначав, що у вересні 2016 року подружжя свої зобов`язання за договором виконало в повному обсязі, але автомобіль не отримало.
Посилаючись на допущені порушення щодо оформлення правочину, зокрема, укладеного неналежним чином за формою - без нотаріального посвідчення; угода не була спрямована на реальне настання правових наслідків; ОСОБА_4 не мав обсягу дієздатності щодо продажу автомобіля, оскільки не був його власником, про що позивач не знав та не міг знати, позивач вважав зазначений правочин нікчемним та просив суд застосувати наслідки нікчемного правочину на підставі ч.1 ст.216 ЦК України - шляхом стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошової суми в розмірі 144 283,16 грн., які отримані останнім на виконання домовленості від 10 липня 2014 року. 
Відповідач ОСОБА_4 позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість. Зазначав, що титульним власником автомобіля на час укладення договору з Шуткевичами була його матір ОСОБА_8 , але фактично він належав йому ( ОСОБА_4 ), оскільки купувався за його кошти. Автомобіль після домовленості був переданий подружжю ОСОБА_9 та перебував у їх користуванні з 10 липня 2014 року по 05 червня 2018 року, тобто відбувся перехід права власності, що виключає нікчемність правочину. Діючим законодавством не встановлено виключно обов`язкового оформлення письмового нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу транспортного засобу. Розписки, за якими передавались кошти, за своєю правовою природою не є угодами, тому до них неможливо застосувати правила ст.216 ЦК України. Виплата коштів здійснювалась загалом дружиною ОСОБА_6 , на ім`я якої оформлювались розписки та яка не має претензій до нього. 05 червня 2018 року автомобіль був відчужений за договором купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за 57 420 грн., які отримала ОСОБА_6 . Вважав, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування наслідків яких просив суд (а.с.59-64).
Третя особа ОСОБА_6 позовні вимоги не підтримала, посилаючись на їх безпідставність. Зазначала, що автомобіль вони ( ОСОБА_1 та ОСОБА_6 ) отримали від ОСОБА_4 одразу після підписання договору, який оформлений розпискою від 10 липня 2014 року, та користувались ним на протязі 4 років. Всі виплати за автомобіль здійснювались з її особистих коштів, що заощаджені нею до шлюбу з позивачем, який в період шлюбу не працював та знаходився на її утриманні. 05 червня 2018 року автомобіль був відчужений за договором купівлі-продажу між ОСОБА_8 та ОСОБА_10 за 57 420 грн., які вона ( ОСОБА_6 ) отримала від ОСОБА_10 . Претензій до ОСОБА_4 та ОСОБА_8 вона не має (а.с.78-79).
Позивач ОСОБА_1 у відповіді на відзив зазначив, що приводом для звернення його до суду стало укладення ОСОБА_8 та ОСОБА_10 договору купівлі-продажу спірного авто, а до вказаного моменту він не вважав свої права суттєво порушеними, оскільки авто хоча й не передавалось йому на підставі акту приймання-передачі, але ОСОБА_6 ним фактично користувалась без відповідної правової підстави. Надав суду клопотання про поновлення строку позовної давності, проти якого заперечував відповідач ОСОБА_4 (а.с.111-113,115,129-131).

Короткий зміст рішення суду
Рішенням Малиновського районного суду м.Одеси від 23 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено (а.с.137,138-141).
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що розписка від 10 липня 2014 року має всі ознаки договору купівлі-продажу з розстрочення платежу, в якій сторони дійшли згоди щодо всіх істотних умов, а саме: предмету та ціни автомобіля. Встановлено, що позивачем в рахунок купівлі автомобіля сплачено відповідачу лише 3 570 грн. та 650 доларів США. Враховуючи ті обставини, що автомобіль був переданий у власність подружжя ОСОБА_9 правомірно, на підставах прямо не заборонених законом, суд не вбачав правових підстав кваліфікувати розписку від 10 липня 2014 року як нікчемний правочин, оскільки такий правочин фактично відбувся й не оспорювався титульним власником автомобіля ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , що вказує на презумпцію правомірності правочину (ст. 204 ЦК України). Крім того, суд звернув увагу, що обраний позивачем спосіб захисту цивільного права у вигляді застосування наслідків нікчемного правочину, саме шляхом стягнення грошових коштів, не передбачений чинним законодавством України.
Суд прийшов до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, що виключає можливість застосування наслідків спливу строків позовної давності.

Доводи апеляційної скарги та відзиву на неї
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просив скасувати рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 23 травня 2019 року та постановити нове про задоволення позову у повному обсязі (а.с.144-147). 
В обґрунтування скарги апелянт послався на те, що судом першої інстанції під час постановлення судового рішення не було враховано, що :
-у відповідача ОСОБА_4 на час укладення договору було відсутнє право відчуження спірного транспортного засобу, тобто не було необхідного обсягу дієздатності;
- ОСОБА_8 не може вважатися титульним власником транспортного засобу, оскільки автомобіль на момент укладення договору (розписки) 10 липня 2014 року перебував не лише у її володінні, але й розпорядженні та користуванні;
-правочин не засвідчений в установленому порядку, тому право власності позивача чи його дружини не могло бути зареєстровано;
-обраний спосіб захисту позивача є єдиним можливим, з огляду на неможливість оформлення права власності через недотримання у момент укладення договору його форми.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 послався на те, що рішення суду ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, а апеляційна скарга є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. При цьому, представник зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту (застосування наслідків нікчемного правочину шляхом стягнення грошових коштів) не передбачений чинним законодавством. Застосування реституції у даному спорі є неможливим. Звернув увагу на пропуск позивачем строку позовної давності (а.с.171-173).
Відзив на апеляційну скаргу від третьої особи ОСОБА_6 не надходив.
Справа, призначена на 07 липня 2020 року на 16:00 годин, розглянута за відсутності учасників судового процесу, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи (а.с.203-212). Від представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності апелянта та його представників (а.с.213-214). Від представника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_4 надійшла заява про відкладення розгляду справи у зв`язку з карантином (а.с.215-216). 
Враховуючи те, що:
- провадження у справі в суді першої інстанції відкрито 19 червня 2018 року;
- апеляційне провадження відкрито 16 вересня 2019 року;
- позивач виклав всі свої доводи щодо незгоди з судовим рішенням в апеляційній скарзі;
- відповідач та третя особа виклали свою позицію щодо позовної заяви в суді першої інстанції, правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу скористався тільки відповідач, виклавши свою позицію у відзиві (а.с.59-64,78-79, 171-173);
- колегія суддів, що розглядає апеляційну скаргу, буде знаходитись в черговій відпустці з 03 серпня до 14 вересня 2020 року, та у зв`язку із існуючим навантаження, розгляд справи може бути відкладено на грудень 2020 року, 
апеляційний суд вважає, що з метою дотримання строків, встановлених ст.371 ЦПК України, справа може бути розглянута у відсутності сторін та їх представників.
Оскільки справа розглядається за відсутності учасників справи, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України).

Позиція апеляційного суду
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що між сторонами фактично відбувся правочин, на виконання якого автомобіль переданий у власність подружжя ОСОБА_9 , тому враховуючи не оспорювання правочину титульним власником автомобіля ОСОБА_8 та ОСОБА_6 , суд не вбачав правових підстав кваліфікувати розписку від 10 липня 2014 року як нікчемний правочин.
Колегія суддів не може погодитись з таким висновком. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
10 липня 2014 року ОСОБА_11 , ОСОБА_1 домовились із ОСОБА_4 про поетапний викуп транспортного засобу марки Peugeot (Expert)д/н НОМЕР_1 на протязі 18 місяців із можливістю дострокової виплати загальної суми в розмірі 5 000 доларів США, про що складено розписка, яка підписана сторонами (а.с.4).
Зазначений автомобіль з 28 липня 2008 року по 05 червня 2018 року належав на праві власності ОСОБА_8 , яка є матер`ю ОСОБА_4 (а.с.70).
16 червня 2015 року ОСОБА_1 і ОСОБА_11 зареєстрували шлюб, остання змінила прізвище на ОСОБА_9 (а.с.81).
12 вересня 2015 року ОСОБА_6 , ОСОБА_1 та ОСОБА_4 склали додаткову угоду до домовленості сторін від 10 липня 2014 року, якою збільшили строки поетапного викупу автомобіля до 23 місяців та ціну викупу до 5 500 доларів США. Зазначено, що щомісячною виплатою є сума в розмірі 239 доларів США, яка проводиться 10 числа кожного місяця, й по закінченню виплат за 23 місяці ОСОБА_6 та ОСОБА_1 сплачують 3 долари США за складення даної домовленості, а також знімають автомобіль з обліку та переоформлюють його на себе. Зазначена додаткова угода складена у простій письмовій формі та підписана сторонами (а.с.4 зворот).
Матеріали справи містять копії розписок про отримання ОСОБА_4 грошових коштів від ОСОБА_6 , ОСОБА_1 за автомобіль Peugeot (Expert)д/н НОМЕР_1 на загальну суму 4 416 доларів США та 4 970 грн., з яких від:
- ОСОБА_1 - 650 доларів США та 1770 грн.;
- ОСОБА_6 - 3 516 доларів США та 1 400 грн.;
- ОСОБА_1 та ОСОБА_6 – 250 доларів США та 1 800 грн. (а.с.5-9).
05 червня 2018 року ОСОБА_8 за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 5152/2018/970402 відчужила ОСОБА_10 автомобіль Peugeot (Expert) д/н НОМЕР_1 за 57 420 грн. Зазначений договір оформлений та підписаний сторонами в сервісному центрі РСЦ МВС в Одеській області (а.с.70).
З копії розписки від 05 червня 2018 року вбачається, що кошти в сумі 57 420 грн. за проданий автомобіль Peugeot (Expert) д/н НОМЕР_1 від ОСОБА_10 отримала ОСОБА_6 (а.с.82).

Мотиви, з який виходив апеляційний суд, та застосовані норми права 
Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту.
ОСОБА_1 , який вважав себе потерпілим від правопорушень, допущених відповідачем, заявлено вимогу про застосування наслідків нікчемного правочину (домовленості щодо купівлі-продажу автомобіля Peugeot (Expert)д/н НОМЕР_1 , укладеної 10 липня 2014 року між ним з ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_4 з другої сторони) на підставі норм про реституцію (ст.216 ЦК України) шляхом стягнення з ОСОБА_4 на його користь грошової суми у розмірі 144 283,16 грн., отриманих відповідачем на виконання цієї домовленості.
І саме цю вимогу вирішив суд.
Погоджуючись з висновком суду першої інстанції про відмову у позові, апеляційний суд не погоджується з мотивами, покладеними в основу рішення, а тому воно підлягає зміні.
Так, відповідно до ч.1 ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Тобто, однією з основних ознак правочину є те, що він є юридичним фактом, оскільки внаслідок його вчинення виникають, змінюються або припиняються цивільні права та обов`язки.
Відповідно до ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини).
За вимогами ст.215 ЦК України нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки відповідних договорів.
Згідно з положеннями зазначених нормативно-правових актів продаж транспортного засобу, який має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт).
За нормами абз.1 п.33 Порядку № 1388 в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, перереєстрація транспортних засобів проводиться, зокрема у разі  зміни їх власників. Пункт 8 Порядку встановлює перелік документів, що є підставою для державної реєстрації (перереєстрації) транспортних засобів. При цьому, не міститься вимог щодо обов`язкового нотаріального оформлення документів, які підтверджують правомірність придбання транспортного засобу.
Основною і визначальною ознакою договору купівлі-продажу є перехід майна у власність покупця. Сторонами в договорі купівлі-продажу - продавцем і покупцем — виступають всі учасники цивільного обігу - громадяни, юридичні особи або держава. Право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові.
За нормами ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.
Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 ЦК України).
З 28 липня 2008 року по 05 червня 2018 року власником автомобіля Peugeot (Expert) д/н НОМЕР_1 була ОСОБА_8 (мати відповідача), яка не укладала будь-яких угод з ОСОБА_1 та ОСОБА_6 щодо зазначеного автомобіля та не уповноважувала на це у встановленому законом порядку ОСОБА_4 . Позовні вимоги до ОСОБА_8 позивачем не заявлені.
Суд першої інстанції належної оцінки вказаним обставинам не надав, повважав, що автомобіль був переданий у власність подружжя ОСОБА_9 правомірно.
Відповідно до вимог ч.1 ст.638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Наявні в матеріалах справи розписка від 10 липня 2014 року та додаткова угода до неї від 12 вересня 2015 року, що підписані ОСОБА_1 , ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , не є правочином у розумінні норм діючого цивільного законодавства України.
Так, автомобіль Peugeot (Expert) д/н НОМЕР_1 в період з 10 липня 2014 року (з моменту укладення сторонами розписки від 10 липня 2014 року) по 05 червня 2018 року (відчуження власником автомобіля) в установленому порядку з обліку не знімався та перереєстрації на ім`я позивача чи третьої особи не здійснювалось.
Згідно з п.3 ч.1 ст.208 ЦК України в письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує у двадцять та більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. У тексті договору повинні бути вказані його сторони, предмет і зміст угоди, інші істотні умови договору.
Письмова форма договору купівлі-продажу автомобіля передбачена і Порядком № 1388, згідно п.2 якого він є обов`язковими для всіх юридичних і фізичних осіб.
За правилами п.4 Порядку перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ.
Згідно ч.1 ст.116 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Згідно з ч.ч.1,4 ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
Діюче законодавство не обмежує відчуження транспортного засобу виключно за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є необґрунтованими та ґрунтуються на власному трактуванні апелянтом норм матеріального права.
За нормами п.п.7,8 Порядку (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) власники транспортних засобів зобов`язані перереєструвати їх протягом 10 діб після придбання (одержання). Державна перереєстрація транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, тощо. Для реєстрації транспортних засобів, що перебували в експлуатації і зареєстровані в підрозділах ДАІ, крім названих вище документів, додається свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт) з відміткою підрозділу ДАІ про зняття транспортного засобу з обліку. Перед відчуженням, передачею, такий транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. 
Доказами, що підтверджують наявність права власності на майно є правовстановлюючі документи. Перелік таких документів щодо рухомого майна наведено, зокрема, у зазначеному вище Порядку.
Договір купівлі-продажу спірного автомобіля з власником чи уповноваженою ним особою не укладався, цей автомобіль не знятий з обліку в уповноваженому органі МВС та не зареєстрований за позивачем чи третьою особою. Укладення розписки та доповнення до неї щодо викупу транспортного засобу, що був в експлуатації та має особливості цивільного обороту, не з власником та без належного укладення договору купівлі-продажу не можна вважати договором, що укладений відповідно до закону та допускає перехід права власності до третіх осіб. 
В абз.3 п.8 постанови Пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що не є укладеними правочини (договори), в яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Таким чином, неукладений договір, не є юридичним фактом, не може бути визнаний недійсним, в т.ч. нікчемним, та не тягне жодних правових наслідків. 
Відтак, якщо сторони передали майно на виконання неукладеного договору, воно може бути повернуто на підставі положень про безпідставне збагачення (ст.1212 ЦК України).
Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
За загальним правилом, передбаченим у ч. 2 ст. 264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог.
Враховуючи те, що позивачем не вірно обрано спосіб захисту, правових підстав для задоволення його позову не вбачається.
З огляду на наведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі, але з інших підстав.
       Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо неможливості застосування наслідків спливу строку позовної давності за встановлених обставин.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Відповідно до вимог ч.4 ст.376 ЦПК України зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин.
З огляду на встановлене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 травня 2019року зміні в мотивувальній частині та залишенню без змін в резолютивній частині.
Керуючись ст.ст.374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду м.Одеси від 23 травня 2019року змінити в його мотивувальній частині та залишити без змін в його резолютивній частині.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення за правилами ст.389 ЦПК України.
Повне судове рішення складено 14 липня 2020 року.

Головуючий:

Судді: