ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/22054/18                                                                

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ   УКРАЇНИ

22 вересня 2020 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
Судді-доповідача: Бужак Н. П.
Суддів: Костюк Л.О., Кобаля М.І.
За участю секретаря: Гайворонського В.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року, суддя Головань О.В., у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області про зобов`язання вчинити дії,-

У С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України, третя особа: Головне територіальне управління юстиції у Черкаській області, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 07.05.2019 року, просив стягнути з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.12.2015 року по 31.07.2018 року у сумі 461 224,57 грн.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 липня 2020 року адміністративний позов задоволено повністю. 
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, Міністерство юстиції України звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. 
Заслухавши суддю-доповідача, осіб, що з`явились у судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 наказом Міністерства юстиції України від 22.07.2014 року № 1432/к призначений на посаду начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області зі збереженням 9 рангу державного службовця в порядку переведення з Державної інспекції сільського господарства в Черкаській області.
Відповідно до п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 21.01.2015 року № 17 "Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції" ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу. Покладено на Міністерство юстиції завдання і функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), з питань державної реєстрації актів цивільного стану, речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, договорів комерційної концесії (субконцесії), з питань реєстрації (легалізації) об`єднань громадян, інших громадських формувань, статутів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, якщо їх реєстрація передбачена законами, статуту територіальної громади м. Києва, державної реєстрації друкованих засобів масової інформації та інформаційних агентств як суб`єктів інформаційної діяльності.
Пунктом 2 наведеної постанови установлено, що Міністерство юстиції є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються, в частині реалізації державної політики у сферах, зазначених у пункті 1 цієї постанови.
Наказом Міністерства юстиції України від 30.01.2015 року № 115/5 "Деякі питання діяльності територіальних органів Міністерства юстиції України" перейменовано головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі на головні територіальні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі. Крім того, затверджено Типову структуру головних територіальних управлінь юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі (пп. 1, 2 наказу).
Вказаним наказом затверджено зміни до деяких нормативно-правових актів, зокрема, до Положення про Головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, в областях, містах Києві та Севастополі, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 23.06.2011 року № 1707/5, зареєстрованому в Міністерстві юстиції України 23.06.2011 року за № 759/19497 (п. 5 наказу).
Як вбачається з Витягу протоколу засідань Кадрової комісії Міністерства юстиції України від 07.02.2015 року, яка була утворена наказом відповідача від 05.02.2015 року № 209/к, на підставі наказу Міністерства юстиції України від 02.02.2015 року № 139/5 "Про затвердження переліку головних територіальних управлінь юстиції", у зв`язку із впровадженням нових структур та штатної чисельності головних територіальних управлінь юстиції в областях та місті Києві від 06.02.2015 року проводиться засідання Кадрової комісії щодо підбиття підсумків добровільного тестування та вивчення професійних, ділових якостей керівних працівників головних управлінь юстиції в областях та у місті Києві для зайняття посад головних територіальних управлінь юстиції в областях та у місті Києві.
Зазначеною комісією прийнято рішення попередити позивача про скорочення посади начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області та запропонувати посаду головного спеціаліста відділу реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Черкаській області.
08.02.2015 року Міністром юстиції України Петренком П.Д. запропоновано ОСОБА_1 зайняти посаду головного спеціаліста відділу реєстрації актів цивільного стану управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у Черкаській області та попереджено про наступне звільнення з займаної посади за пунктом 1 статті 40 КЗпП України після закінчення 2-х місячного строку у разі відмови позивачем обійняти запропоновану посаду.
З 30.03.2015 року позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності та 02.06.2015 року приступив до виконання службових обов`язків та написав заяву на ім`я Міністра юстиції України, якою відмовився від запропонованої посади.
Наказом Міністерства юстиції України від 03.06.2015 року № 1796/к ОСОБА_1 звільнено з посади начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України.
Постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2015 року у справі № 826/12916/15 визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03.06.2015 року № 1796/к про звільнення ОСОБА_1 . Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області з 04 червня 2015 року, присуджено до стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 червня 2015 року по 04 грудня 2015 року в розмірі 18219,96 грн. 
Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 09.02.2016 року та постановою Верховного Суду від 04.07.2018 року у вказаній справі судове рішення залишене без змін.
16.08.2018 року наказом Міністерства юстиції України №3206/к "Про поновлення" скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03.06.2015 року №1796/к "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено його на посаді начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області з 04.06.2015 року.
Надаючи правову оцінку правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
За приписами частини другої статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до статті 1291 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Частиною другою статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України.
В силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Частиною першою та другою статті 235 Кодексу законів про працю України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Згідно із статтею 236 Кодексу законів про працю України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Аналіз вищенаведених норм дає підстави для висновку, що законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає у тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду.
Негайне виконання судового рішення полягає в тому, що воно підлягає виконанню не з часу набрання ним законної сили, що передбачено для переважної більшості судових рішень, а негайно з часу його оголошення в судовому засіданні, чим забезпечується швидкий і реальний захист життєво важливих прав та інтересів громадян і держави.
Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина третя статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України).
Відповідальність за затримку власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, встановлена статтею 236 Кодексу законів про працю України, згідно якої проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникла у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно статті 236 Кодексу законів про працю України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в цій затримці. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Підсумовуючи вищенаведене, колегія суддів приходить до висновку, що наявність вини відповідача у затримці виконання судового рішення не є обов`язковою підставою для задоволення заявлених вимог, в даній справі наявність цієї вини випливає із норм Конституції України, згідно яких судові рішення, які набрали законної сили, повинні виконуватись державними органами добровільно.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 Кодексу законів про працю України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Аналогічна правова позиція викладена у постанова Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі № 802/1183/16-а та від 05.03.2020 року у справі №280/360/19.
Як убачається із матеріалів справи, позивача поновлено на посаді постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2015 року у справі № 826/12916/15, якою визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03.06.2015 р. №1796/к про звільнення ОСОБА_1 , присуджено до стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 червня 2015 року по 04 грудня 2015 року в розмірі 18219,96 грн. 
Проте, лише 16.08.2018 року наказом Міністерства юстиції України №3206/к "Про поновлення" скасовано наказ Міністерства юстиції України від 03.06.2015 року №1796/к "Про звільнення ОСОБА_1 ", поновлено позивачча на посаді начальника реєстраційної служби Головного управління юстиції у Черкаській області з 04.06.2015 року.
Відповідно до частин другої, третьої статті 14 Кодексу адміністративного судочинства України, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Згідно зі статтею статті 370 Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Пунктом 3 частини першої статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що рішення суду про поновлення на посаді у відносинах публічної служби виконуються негайно.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що позивач має право на виплату йому середнього заробітку за час затримки виконання постанови Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2015 року у справі № 826/12916/15 за період з 05.12.2015 року по 31.07.2018 року.
Суд апеляційної інстанції, відхиляє доводи апелянта, що даний спір не є публічно-правовим, позивач обрала неправильний спосіб захисту своїх прав, оскільки повинна була звертатися до суду в порядку виконання судового рішення та пропустила відповідні строки такого звернення, визначені статтею 383 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Судова колегія зазначає, що невиконання або несвоєчасне виконання судового рішення про поновлення працівника на посаді, згідно положень чинного законодавства України, є самостійною підставою звернення такого працівника до суду за захистом свої прав та охоронюваних законом інтересів. При цьому, позивач наділений правом на власний розсуд обирати спосіб захисту його порушених прав чи то шляхом звернення до суду з відповідним позовом, чи то в порядку виконання невиконаного судового рішення шляхом встановлення судового контролю за його виконанням.
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 24 вересня 2019 року в справі №826/16191/17.
Разом з тим, згідно з п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 (зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 1995 року №348). 
Згідно з п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
У відповідності до п. 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
У п.10 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого 08.02.1995 року постановою Кабінету Міністрів України №100, зазначено, що у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. 
Виходячи з відкоригованої таким чином заробітної плати у розрахунковому періоді, за встановленим у пунктах 6, 7 і 8 розділу IV порядком визначається середньоденний (годинний) заробіток. У випадках, коли підвищення тарифних ставок і окладів відбулось у періоді, протягом якого за працівником зберігався середній заробіток, за цим заробітком здійснюються нарахування тільки в частині, що стосується днів збереження середньої заробітної плати з дня підвищення тарифних ставок (окладів). У разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) тощо таке коригування середньої заробітної плати не провадиться. Працівникам бюджетних установ і організацій, яким відповідно до законів України щомісячно перераховуються посадові оклади (ставки) до рівня не нижчого середньої (подвійної) заробітної плати в промисловості (народному господарстві), розрахунки виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати, можуть провадитися, якщо не передбачено у колективному договорі, виходячи з посадового окладу (ставки) того місяця, в якому відбулася подія, пов`язана з відповідними виплатами, з урахуванням постійних доплат і надбавок. 
Таким чином, розрахунок середнього заробітку необхідно здійснювати на підставі норм Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року.
Середньоденна заробітна плата становить 141,24 грн, що визначено у постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 03.12.2015 року у справі № 826/12916/15.
Відповідно до Додатку №1 до постанови Кабінету Міністрів України від 06.04.2016 року №292 затверджено Схему посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці, згідно з якою посадовий оклад посад державної служби, віднесених до 6 групи, на 2016 року складав 4997 грн.
Відповідно до Схем посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 18.01.2017 р. №15, посадовий оклад державної служби, віднесених до 6 групи, складає 5300 грн.
Відповідно до Схем посадових окладів на посадах державної служби за групами оплати праці в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.01.2018 р. №24, складав 7300 грн.
Таким чином, середній заробіток розраховується наступним чином:
з 05.12.2015 р. по 31.12.2015 р. - 141,24 грн/роб.день х 19 =2 683,56 грн;
з 01.01.2016 р. по 31.12.2016 р. - 141,24 грн/роб.день х 4997/1291,19=546,61 грн/роб.день х 251 = 145 517,25 грн;
з 01.01.2017 р. по 31.12.2017 р. - 141, 24 грн/роб.день х 5300/1291,19 грн = 579,75 грн/роб.день х 248 = 198 035,44 грн;
з 01.01.2018 р. по 31.07.2018 р. - 141, 24 х 7300/1291,19 = 798,53 грн/роб.день х 144 = 114 988,32 грн.
Загальний розмір середнього заробітку становить 461 224,57 грн.
Разом з тим, колегія суддів зазначає, що в період невиконання судового рішення про поновлення позивача на посаді, згідно з постановами Кабінету Міністрів України від 6 квітня 2016 року №292 «Деякі питання оплати праці державних службовців у 2016 році», від 18 січня 2017 року №15 «Питання оплати праці державних органів» та від 25.01.2018 року №24 «Про впорядкування структури заробітної плати працівників державних органів, судів, органів та установ системи правосуддя у 2018 році» відбулися зміни в законодавстві стосовно розміру окладу та структури заробітної плати державних службовців, у зв`язку з чим суд першої інстанції обґрунтовано, з урахуванням приписів Порядку №100 правильно здійснив обрахунок середнього заробітку, який належить стягнути на користь позивача.
Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року у справи №2340/3029/18.
Крім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що середній заробіток за час затримки виконання рішення суду в частині поновлення позивача на роботі підлягає стягненню саме з Міністерства юстиції України, оскільки при ліквідації державної установи публічного права на іншу державну установу, якій передані функції ліквідованої установи і яка є фактичним правонаступником цієї установи, переходять усі обов`язки ліквідованої установи щодо працевлаштування звільнених працівників ліквідованої установи та відшкодування усіх витрат, пов`язаних з незаконним звільненням працівника, й невиконання цього обов`язку є порушенням його трудових гарантій.
Так, згідно з пунктами 1, 2 постанови Кабінету Міністрів України від 21 січня 2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» (що набрала чинності 28 січня 2015 року) ліквідовано Державну реєстраційну службу та Державну виконавчу службу й покладено на Міністерство юстиції завдання і функції останніх, а також установлено, що Міністерство юстиції України є правонаступником Державної реєстраційної служби та Державної виконавчої служби, що ліквідуються.
За таких обставин та враховуючи наявні у справі докази суд першої інстанції дійшов вірного висновку про стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середнього заробітоку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.12.2015 року по 31.07.2018 року у сумі 461 224,57 грн.
Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ  Постанови  Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100  при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Отже, з наведених норм вбачається, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів.        
Оскільки  судом першої інстанції не було зазначено  у судовому рішенні, що стягнута за рішенням сума  визначена без відрахування податків та інших обов`язкових платежів, колегія суддів вважає за необхідне змінити судове рішення, виклавши абзац 2  резолютивної частини судового рішення наступного змісту: "Присудити до стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.12.2015 року по 31.07.2018 року сумі 461    224,57 грн (без відрахування податків та обов`язкових платежів)".
В решті рішення суду залишити без змін.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно ст. 315, 317 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити судове рішення.
Керуючись ст. ст. 241, 242, 243, 287, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 329 КАС України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Міністерства юстиції України задовольнити частково.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 20 липня 2020 року змінити, виклавши абзац другий резолютивної частини рішення наступного змісту.
"Присудити до стягнення з Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 05.12.2015 року по 31.07.2018 року в сумі 461    224,57 грн (без відрахування податків та обов`язкових платежів)".
В решті рішення суду залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду у строк визначений ст. 329 КАС України.

Суддя-доповідач:                                                                                Бужак Н.П.

Судді:                                                                                          Костюк Л.О.

                                                                                                    Кобаль М.І.

Повний текст виготовлено: 23 вересня 2020 року.