Постанова                                         
Іменем України
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 541/1019/16-ц
провадження № 61-25388св18 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В., 
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І. (суддя-доповідач), 
Яремка В. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2017 року у складі судді Андрущенко-Луценко С. В. та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року у складі колегії суддів: Кривчун Т. О., Бондаревської С. М., 
Дряниці Ю. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
На обгрунтування позовних вимог зазначало, що 20 грудня 2006 року між Закритим акціонерним товариством Комерційним банком «ПриватБанк», (далі - ЗАТ КБ «ПриватБанк»), правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № PLRMGK21367834, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 21 500,00 доларів США у вигляді непоновлювальної кредитної лінії для придбання двокімнатної квартири, а також 4 390,50 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою 0,84 процентів на місяць за користування кредитними коштами на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим строком повернення до 20 грудня 
2026 року. 
 
На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 20 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки 
№ PLRMGK21367834/1, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі як солідарний боржник.
 
Посилаючись на неналежне виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, внаслідок чого у нього станом на 06 квітня 2016 року виникла заборгованість у розмірі 19 305,31 доларів США, з яких заборгованість за тілом кредиту - 17 143,64 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 1 746,91 доларів США, заборгованість зі сплати комісії - 229,25 доларів США, нарахована пеня - 185,51 доларів США, ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути її з відповідачів солідарно.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
 
Заочним рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2017 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено.
 
Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ПАТ 
КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 
19 305,31 доларів США, що еквівалентно 523 006,25 грн. 
 
Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позичальник ОСОБА_1 належно не виконує умови кредитного договору від 20 грудня 2006 року, а тому вимоги банку про стягнення з нього та поручителя заборгованості, яка станом на 06 квітня 2016 року складає 19 305,31 доларів США, є обгрунтованими.
 
Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області 
від 21 липня 2017 року заяву ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 
2017 року залишено без задоволення. 
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 
2017 року залишено без змін. 
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та застосував норми матеріального і процесуального права, рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а тому відсутні правові підстави для задоволення апеляційної скарги. Апеляційний суд не погодився з висновком експерта від 22 січня 
2018 року № 15, та не вбачав порушення ПАТ КБ «ПриватБанк» умов кредитного договору внаслідок відкриття на ім`я    ОСОБА_1 рахунків для зарахування простроченої заборгованості, що не передбачено умовами договору, оскільки зазначене не вплинуло на правильність нарахування банком розміру заборгованості за кредитним договором, а було обумовлено наявністю у відповідача простроченої заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання ним умов кредитного договору. Висновком експерта, не встановлено розподілу не за цільовим призначенням та з порушенням умов кредитного договору грошових коштів, внесених ОСОБА_1 на погашення заборгованості за кредитом. 
 
Суд вважав необгрунтованими доводи апеляційної скарги про недійсність усіх пунктів кредитного договору, які надають право банку в односторонньому порядку змінювати умови кредитного договору, зокрема термін повернення кредиту та підвищувати плату за користування кредитом, оскільки предметом зазначеного судового розгляду є стягнення заборгованості за кредитним договором, а з вимогами про визнання кредитного договору недійсним 
ОСОБА_1 не звертався. Посилання заявника на незастосування судом правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України 
від 19 березня 2014 року, про те, що оскільки умовами договору передбачено сплату щомісячних платежів на погашення кредиту, то розрахунок заборгованості має бути здійсненний у межах строку позовної давності по кожному платежу, суд визнав безпідставним, оскільки справа, що переглядалась Верховним Судом України, стосувалась позовної давності за кредитним договором, строк дії якого сплив, тоді як у зазначеній справі зобов`язання за кредитним договором від 20 грудня 2006 року тривають до 20 грудня 2026 року. Твердження заявника про те, що банк не надав належних доказів на підтвердження зарахування на відкритий на його ім`я позичковий рахунок кредитних коштів у розмірі 21 500,00 доларів США та коштів в розмірі 
4 390,50 доларів США на сплату страхових платежів є неспроможними, оскільки спростовується наявною у матеріалах справи заявою на видачу готівки 
від 20 грудня 2006 року № 1 та випискою по відкритому на ОСОБА_1 р ахунку № НОМЕР_1 , за період з 20 грудня 2006 року по 04 липня 2016 року. Суд відхилив доводи апеляційної скарги про те, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є непрозорим, документально не підтверджений, невідомо ким підписаний, оскільки на етапі апеляційного перегляду справи ПАТ КБ «ПриватБанк» надало належним чином завірений розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 05 квітня 2016 року. Посилання апелянта на незаконне підвищення банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом, та на нараховану суму непогашеної заборгованості, апеляційний суд визнав безпідставними, з посиланням на те, що право банку на вчинення таких дій передбачено пунктами 2.3.1, 3.2 кредитного договору. Крім того, відповідач ОСОБА_1 не надав належних доказів на спростування наявної у нього заборгованості у заявленому банком розмірі, власного розрахунку він та його представник не надали.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційних скарг
 
У травні 2018 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій заявник просив скасувати заочне рішення Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 03 березня 2017 року та постанову Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року, ухвалити у справі нове судове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга обгрунтована посиланням на те, що суди попередніх інстанцій не звернули увагу, що банк не надав належних доказів на підтвердження зарахування на відкритий на його ім`я позичковий рахунок кредитних коштів у розмірі 21 500,00 доларів США та коштів в розмірі 4 390,50 доларів США на сплату страхових платежів. Суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки наданому банком розрахунку заборгованості, який не є документально підтвердженим, невідомо ким підписаний, складений з урахуванням незаконно підвищеної банком в односторонньому порядку процентної ставки за користування кредитом, у якому поєднано заборгованість за кредитним договором та договором страхування, незважаючи на те, що банк та страхова компанія є різними юридичними особами. ПАТ КБ «ПриватБанк» також не надало доказів на підтвердження того, що сплачені ним кошти зараховані саме на відкриті на його ім`я рахунки, зазначені в пункті 1.2 кредитного договору, та не звернули увагу, що у порушення пункту 1.1. кредитного договору банк самостійно на свій розсуд, здійснював розподіл сплачуваних ним коштів. Кредитний договір від 20 грудня 2006 року не містить графіка погашення кредиту із зазначенням розміру процентів, тіла кредиту на кожну дату здійснення платежу, розміру сукупної вартості кредиту, розрахунку реальної вартості процентної ставки та абсолютного подорожчання кредиту. Погашення заборгованості за кредитним договором має здійснюватися щомісячними платежами, а тому розрахунок заборгованості повинен бути розрахований у межах позовної давності по кожному щомісячному платежу (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 19 березня 2014 року). Поза увагою судів залишилися його доводи про те, що умови кредитного договору, що надають право банку в односторонньому порядку змінювати термін повернення кредиту, а також підвищувати плату за користування кредитом (пункти 2.3.1 та 2.3.3) є недійсними в силу закону (нікчемними), а тому він не зобов`язаний був звертатися до суду з позовом про визнання їх недійсними. 
 
Суд апеляційної інстанції у порушення норм процесуального права надав оцінку доказам, які не були предметом розгляду суду першої інстанції. Крім того, суд не мав правових підстав для відхилення висновку експерта від 22 січня 2018 року № 15, яким встановлено, що наданий банком розрахунок заборгованості за кредитним договором станом на 05 квітня 2016 року сформований на підставі даних обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунками, відкриття яких не передбачено умовами договору, кредитний договір не містить графіка погашення кредиту із зазначенням суми погашення кредиту, розміру відсотків за користування кредитом та розміру страхових платежів, а тому неможливо встановити розмір фактичної суми заборгованості за кредитним договором. Крім того, апеляційний суд не звернув увагу на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування судового рішення, зокрема на те, що він не був належно повідомлений про місце, дату та час судових засідань у суді першої інстанції, що позбавило його можливості надати пояснення та докази на підтвердження своїх заперечень на заявлений до нього позов.  
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України, який набрав чинності з 15 грудня 2017 року, судом касаційної інстанції є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження та витребувано справу з суду першої інстанції. 
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 червня 2020 року справу призначено до судового розгляду. 
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
За змістом частини першої статті 400 ЦПК України, в редакції чинній на час подання касаційної скарги, під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Вивчивши матеріали цивільної справи, доводи касаційної скарги, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.
 
Фактичні обставини справи, установлені судами попередніх інстанцій
 
20 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір 
№ PLRMGK21367834, за умовами якого банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом надання їх готівкою через касу на строк, з 20 грудня 2006 року по 20 грудня 2026 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 21 500,00 доларів США на придбання двокімнатної квартири, а також 4 390,50 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 0,84 процентів на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Періодом сплати вважається період з 
13 по 20 число кожного місяця.
 
ПАТ КБ «Приватбанк» зобов`язання за кредитним договором виконало в повному обсязі, зокрема, надало ОСОБА_1 кредит у розмірі, встановленому договором.
 
Відповідно до пункту 1.2 кредитного договору від 20 грудня 2006 року погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен сплачувати банку (щомісячний платіж) у сумі 253,62 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди, комісії. Для виконання зазначеного договору банк відкриває позичальникові: рахунок НОМЕР_2 для зарахування коштів, спрямованих на погашення заборгованості; кредитний рахунок НОМЕР_1; рахунок по процентах НОМЕР_3; рахунок по обліку комісії та винагороди НОМЕР_4.
 
Пунктом 2.1.3 кредитного договору від 20 грудня 2006 року передбачено, що позичальник звертається до банку про надання йому кредиту на оплату чергових страхових платежів відповідно до договорів страхування, укладених відповідно до пункту 2.2.7 даного договору, і доручає банку щорічно перераховувати необхідну для цього суму коштів.
 
Пунктом 2.3.1 кредитного договору сторони погодили, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон`юнктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміні курсу долара США до гривні більше ніж на 10 процентів у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення даного договору; зміні облікової ставки НБУ; зміні розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ). При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну процентної ставки протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої процентної ставки. Збільшення процентної ставки банком у вищевказаному порядку можливо в межах кількості пунктів, на яке збільшилася ставка НБУ, розмір відрахувань у страховий фонд, середньозважена ставка по кредитах або пропорційно збільшенню курсу долара США.
 
Відповідно до пункту 2.3.2 кредитного договору від 20 грудня 2006 року, банк має право на свій розсуд зменшувати розмір процентної ставки до рівня, встановленого чинним законодавством. При цьому, протягом 7 календарних днів з дати вступу в силу зміненої процентної ставки, банк надсилає письмове повідомлення позичальникові із зазначенням зменшеного розміру процентної ставки й дати, з якої вона встановлюється, що є зміною умов даного договору.
 
Пунктом 3.2 кредитного договору від 20 грудня 2006 року передбачено, що згідно зі статтею 212 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) при порушенні позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4, 2.3.3 цього договору, позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 2,16 на місяць, нараховані на суму непогашеної в строк заборгованості за кредитом. 
 
Кошти, отримані від позичальника на погашення заборгованості по кредиту, насамперед направляються для відшкодування витрат/збитків банку, надалі - прострочених процентів, далі - простроченої заборгованості за кредитом, частина суми, що залишилася (у т.ч. сума, надана позичальником понад суму щомісячного платежу), направляється на погашення заборгованості за кредитом (якщо інше не передбачено пунктом 6.8).       
 
На забезпечення виконання ОСОБА_1 зобов`язань за кредитним договором, 20 грудня 2006 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та ОСОБА_2 укладено договір поруки 
№ PLRMGK21367834/1, відповідно до якого поручитель поручився перед кредитором за виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором від 20 грудня 2006 року № PLRMGK21367834 у повному обсязі як солідарний боржник.
 
21 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило ОСОБА_1 та 
ОСОБА_2 повідомлення про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 908,22 доларів США, у термін не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення. У разі несплати простроченої заборгованості у зазначений строк, банк на підставі статті 1050 ЦК України вимагав повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій.
 
Згідно з наданим ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунком заборгованості, станом на 06 квітня 2016 року заборгованість ОСОБА_1 за кредитним договором 
від 20 грудня 2006 року становила 19 305,31 доларів США, з яких: заборгованість за тілом кредиту - 17 143,64 доларів США, заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом - 1 746,91 доларів США, заборгованість зі сплати комісії - 229,25 доларів США, нарахована пеня - 185,51 доларів США.
 
Відповідно до висновку експерта від 22 січня 2018 року № 15, складеного судовим експертом з економічних питань Ліхтіною Л. Р. , проведеними експертними дослідженнями встановлено, що наданий позивачем розрахунок заборгованості станом на 05 квітня 2016 року до кредитного договору 
від 20 грудня 2006 року № PLRMGK21367834 сформований на підставі даних обліку ПАТ КБ «ПриватБанк» за рахунками, відкриття яких не передбачене договором, розмір щомісячних платежів за процентами, суми погашення кредиту, розмір страхових платежів договором не обумовлений (відсутній графік з зазначенням цих сум). Встановити розмір фактичної заборгованості за договором не вважається за можливе за відсутності графіку платежів за договором та даних про розмір внесених ОСОБА_1 коштів.
 
В розрахунку заборгованості та наданих виписках по рахунках відсутні дані про загальну суму коштів, сплачених ОСОБА_1 , за відсутності в договорі графіку погашення кредиту з зазначенням розміру щомісячних платежів, належних до сплати за їх видами - процентів, сум погашення кредиту, розміру страхових платежів та ін., встановити чи правильно розподілені внесені ОСОБА_1 кошти на рахунок банку в порядку погашення заборгованості за кредитом не вважається можливим.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України, зараз і надалі у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
 
Згідно із статтями 525 та 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов`язання не допускається.
 
Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина перша статті 530 ЦК України).
 
Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.
 
Виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Відповідно до частини першої статті 553, частин першої та другої статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
 
За змістом статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
Відповідно до загального правила частини першої статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 653 ЦК України в разі зміни договору зобов`язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо.
 
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
 
Отже, якщо сторонами кредитного договору досягнуто домовленості з усіх його умов, у тому числі щодо збільшення банком в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором з дотриманням певної процедури, то такі умови повинні виконуватись сторонами з моменту досягнення домовленості, тобто з моменту підписання договору.
 
Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
 
Згідно з частинами першої та другою статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності; акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.
 
09 січня 2009 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі - Закон № 661-VІ), яким ЦК України доповнено статтею 1056-1, якою передбачено, що: фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору, установлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку, умова договору щодо права банку змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною.
 
Цей Закон не скасовує й не пом`якшує цивільної відповідальності особи, а отже, не має зворотної дії в часі.
 
Ураховуючи зазначене, а також системний аналіз положень статей 5, 627, 629, 653 ЦК України дає підстави для висновку, що якщо умовами кредитного договору, щодо яких сторони дійшли згоди під час його укладення, передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну розміру процентної ставки прийнято до набрання чинності Законом 
№ 661-VІ.
 
Відповідно до пункту 3 Правил надання послуг поштового зв`язку (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 серпня 2002 року № 1155, рекомендоване поштове відправлення - це поштове відправлення (лист, поштова картка, бандероль, секограма, дрібний пакет, мішок «M»), що приймається для пересилання без зазначення суми оголошеної цінності вкладення з видачею відправникові розрахункового документа про прийняття і доставляється (вручається) адресатові (одержувачу) під розписку.
 
Згідно з пунктом 114 Правил адресовані фізичним особам рекомендовані поштові відправлення, рекомендовані повідомлення про вручення реєстрованих поштових відправлень (поштових переказів), повідомлення про надходження переказів, що пересилаються телеграфом або електронною поштою, а також усі повторні повідомлення про надходження поштових відправлень (поштових переказів) вручаються особисто адресату (одержувачу), а в разі його відсутності - повнолітнім членам сім`ї за умови пред`явлення ними документа, що посвідчує особу.
 
З огляду на зазначене, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій не перевірили та не надали оцінки дотримання банком вимог пункту 2.3.1 кредитного договору щодо письмового повідомлення заявника про зміну процентної ставки за кредитом.    
 
Відхиляючи висновок експерта від 22 січня 2018 року № 15, суд апеляційної інстанції не звернув увагу, що поданий банком розрахунок заборгованості станом на 05 квітня 2016 року не містить даних про загальну суму коштів, сплачених ОСОБА_1 в рахунок погашення кредиту, що не дає можливості перевірити обгрунтованість підвищення банком процентної ставки з 10,08 процентів річних до 25,88 процентів річних, а також перевірити відповідність наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості ОСОБА_1 перед банком умовам кредитного договору.    
 
З матеріалів справи убачається, що у зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 умов кредитного договору, 21 січня 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направило на адресу позичальника та поручителя вимогу про погашення простроченої заборгованості за кредитним договором у розмірі 1 908,22 доларів США у строк не пізніше 5 календарних днів з дати отримання цього повідомлення та зазначило, що у разі не сплати простроченої заборгованості у зазначений строк, банк на підставі 1050 ЦК України вимагає повернення суми кредиту в повному обсязі, а також нарахованих процентів та штрафних санкцій, а тому саме з шостого дня після отримання позичальником такого повідомлення настав строк повного погашення кредиту.
 
Суди зазначених обставин не встановили, та не звернули увагу, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Зазначене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (провадження № 14-10цс18), від 04 липня 2018 року у справі 
№ 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18).
 
Задовольняючи вимоги банку про стягнення пені, суди попередніх інстанцій залишили поза увагою пункт 4.1 кредитного договору, відповідно до якого у випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується в гривневому еквіваленті по курсу НБУ на день сплати, а тому суди повинні були визначити суму пені саме у національній валюті України, а не в доларах США.
 
Аналізуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій в порушення вимог статей 212-214, 316 ЦПК України 2004 року не забезпечили повного і всебічного розглядусправи та не встановили фактичних обставин, які мають значення для правильного її вирішення.
 
Апеляційний суд мав процесуальну можливість, але не усунув недоліки неповного з`ясування судом першої інстанції обставин справи та неправильного застосування норм матеріального права, однак на виконання вимог статті 2 ЦПК України щодо справедливого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених прав та інтересів фізичних та юридичних осіб їх не усунув, а тому оскаржуване рішення суду апеляційної інстанції не можна вважати обґрунтованим та таким, що відповідає завданням цивільного судочинства.
 
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
 
Згідно з підпунктом першим частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
 
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду ураховує тривалість розгляду зазначеної справи в суді, разом з тим, оскільки до повноважень Верховного Суду не належить установлення фактичних обставин справи, надання оцінки та переоцінки доказів, зазначене унеможливлює ухвалення ним нового судового рішення.
 
Ураховуючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що суд апеляційної інстанції ухвалив рішення з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, а тому відповідно до частин третьої, четвертої статті 411 ЦПК України постанова Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 
2018 року підлягає скасуванню, з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Керуючись статтями 400, 409, 411, 415, 416, ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
Постанову Апеляційного суду Полтавської області від 05 березня 2018 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий                                                                                   О. В. Ступак
Судді:                                                                                              І. Ю. Гулейков
С. О. Погрібний
Г. І. Усик
В. В. Яремко