ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

30 червня 2020 року 	м. Дніпро	справа № 340/1232/19	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Добродняк І.Ю. (доповідач),
                               суддів:  Бишевської Н.А., Семененка Я.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі
апеляційну скаргу  Головного управління ДПС у Кіровоградській області
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року (головуючий суддя Брегей Р.І.)
у справі  № 340/1232/19
за позовом    ОСОБА_1 
до  Головного управління ДПС у Кіровоградській області
про  визнання протиправною та скасування вимоги щодо сплати боргу, - 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДПС у Кіровоградській області, в якому просив визнати    протиправними та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Кіровоградській області від 28.12.2018 №Ф-152534-52.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 22.03.2010 зареєстрований як фізична особа-підприємець, однак фактично підприємницьку діяльність не здійснював, за період з 01.01.2017 перебував у трудових правовідносинах з різними роботодавцями, які сплачували за нього відповідні суми єдиного соціального внеску з фактичного заробітку/доходу.
Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27.02.2020 адміністративний позов задоволено з тих підстав, що позивач підприємницьку діяльність у спірний період не здійснював, а Закон України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» не містить обов`язку фізичної особи-підприємця сплачувати єдиний внесок у разі, коли такою особою фактично не ведеться підприємницька діяльність і не отримується доход. Також судом встановлено, що з 01.01.2017 ОСОБА_1 сплачувались відповідні суми єдиного соціального внеску з фактичного заробітку/доходу роботодавцями. 
Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить  скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідач зазначає, що з 22.03.2010 позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець та перебував на загальній системі оподаткування.  Посилаючись, зокрема, на ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», відповідач зазначив, що 01.02.2018 контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій  картці платника єдиного внеску позивача. На підставі даних інформаційної системи органу доходів і зборів, у зв`язку з невиконанням зобов`язання щодо сплати єдиного соціального внеску відповідачем обґрунтовано винесено вимогу про сплату боргу (недоїмки).
Головним управління ДПС у Кіровоградській області заявлено клопотання про здійснення у справі процесуального правонаступництва шляхом заміни відповідача у справі Головного управління ДФС у Кіровоградській області  правонаступником – Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області.
За приписами      ст. 52 КАС     у разі вибуття або заміни сторони чи третьої особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд допускає на будь-якій стадії судового процесу заміну відповідної сторони чи третьої особи її правонаступником. Усі дії, вчинені в адміністративному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього в такій самій мірі, у якій вони були б обов`язкові для особи, яку він замінив.
Правонаступництво у сфері управлінської діяльності органів державної влади (публічне правонаступництво) передбачає повне або часткове передання (набуття) адміністративної компетенції одного суб`єкта владних повноважень (суб`єкта публічної адміністрації) до іншого або внаслідок припинення первісного суб`єкта, або внаслідок повного чи часткового припинення його адміністративної компетенції.
Постановою Кабінету Міністрів України «Про утворення територіальних органів Державної податкової служби» від 19.06.2019 № 537      утворені як юридичні особи публічного права територіальні органи Державної податкової служби    та реорганізовані територіальні органи Державної фіскальної служби    шляхом їх приєднання до відповідних територіальних органів Державної податкової служби.
Згідно з пунктами 3, 4 цієї      постанови     територіальні органи Державної фіскальної служби, які реорганізуються, продовжують здійснювати свої повноваження до передачі таких повноважень територіальним органам Державної податкової служби та центрального органу виконавчої влади, на який покладається обов`язок забезпечення запобігання, виявлення, припинення, розслідування та розкриття кримінальних правопорушень, об`єктом яких є фінансові інтереси держави та/або місцевого самоврядування, що віднесені до його підслідності відповідно до      Кримінального процесуального кодексу України.
Територіальні органи Державної податкової служби визначені правонаступниками майна, прав та обов`язків територіальних органів Державної фіскальної служби, що реорганізуються.
Відповідно з додатками 1, 2 Постанови № 537 утворюється Головне управління ДПС у Кіровоградській  області. Головне управління ДФС у Кіровоградській  області реорганізується шляхом приєднання до Головного управління ДПС у Кіровоградській  області.
Головне управління ДПС у Кіровоградській  області зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських організацій за кодом 43142606.
Враховуючи викладене, клопотання ГУ ДПС у Кіровоградській  області про заміну відповідача у справі підлягає задоволенню.
Представники сторін в судове засідання не з`явились, про час і місце судового засідання сторони повідомлені судом належним чином. 
Приймаючи до уваги, що суд не визнавав обв`язкою участь у судовому засіданні учасників справи, апеляційний суд, керуючись ч.2 ст.313 КАС України, вважає, що неявка сторін, не перешкоджає розгляду справи.
Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до ст.311 КАС України.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи,  позивач – ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 22.03.2010, номер запису в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб – підприємців 24440000000017181.
22.03.2010 позивача взято на облік Кропивницького управління Кропивницької ГУ ДФС у Кіровоградській області як фізичну особу-підприємця на загальній системі оподаткування.
20.05.2019 до ЄДРПОУ внесений запис про припинення підприємницької діяльності ФОП ОСОБА_1 .
Наявні в матеріалах справи докази, зокрема копія трудової книжки (а.с.71), свідчать, що позивач з 01.03.2017 по 31.10.2017 працював у приватного підприємця ОСОБА_2 на посаді монтувальник виробів з каменю, з  01.03.2018 по 15.11.2018 працював у приватного підприємця ОСОБА_2 на посаді монтувальник виробів з каменю, з 29.11.2018 по 28.02.2019 працював у ТОВ «ІНТЕРРЕСУРСИ» на посаді верстатника деревообробних верстатів, з 04.03.2019 по 15.11.2019 працював у приватного підприємця ОСОБА_2 на посаді монтувальник виробів з каменю.
За інформацією Пенсійного фонду України у період з 01 січня 2017 року по 31 червня 2019 року за позивача  нарахований та сплачений єдиний  внесок як за найманого працівника (а.с. 78-79).
Судом також встановлено, відповідачем не спростовано, що з 2011 року позивач не подає податкової та іншої звітності, оскільки, як стверджує, не здійснював підприємницьку діяльність 
28.12.2018  Головним управлінням ДПС у Кіровоградській області складено вимогу про сплату боргу (недоїмки) №Ф-152534-52, відповідно до якої заборгованість ОСОБА_1 зі сплати єдиного внеску складає 15819,54 грн. 
Як вбачається із змісту цієї вимоги,  контролюючим органом нарахований єдиний внесок в інтегрованій  картці платника єдиного внеску позивача у розмірі мінімального страхового внеску за 2017 рік, за 3 квартали 2018 року, а саме:
за 2017 рік - 8448,00 грн. (мінімальна заробітна плата - 3200 грн. х 22% = 704,00 грн. х 12 місяців);
за І-ІІІ квартали 2018 року – 7371,54 гри. (мінімальна заробітна плата - 3723 грн. х 22% = 819,06 грн. х 3 місяці = 2457,18 грн. за кожний квартал).
З огляду на фактичні обставини справи, норми законодавства, що регулюють спірні правовідносини, апеляційний суд погоджується з судом першої інстанції про протиправність оскаржуваної вимоги.
Предметом спору у цій справі є правомірність визначення позивачеві як фізичній особі-підприємцю, що перебуває на загальній системі оподаткування,  обов`язку зі сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за відсутності здійснення  ним підприємницької діяльності та з огляду на те, що позивач протягом 2017-2019 років був найманим працівником та його роботодавці сплачували за нього ЄСВ у сумі, що не була меншою за мінімальний розмір.
Спірні правовідносини врегульовані нормами Податкового кодексу України в частині відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів, порядку їх адміністрування, платників податків та зборів, їх прав та обов`язків, компетенції контролюючих органів, повноважень і обов`язків їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальності за порушення податкового законодавства, та нормами Закону України  «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010  № 2464-VI в частині правових та організаційних засад забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умов та порядку його нарахування і сплати та повноважень органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
За визначенням в пп. 14.1.226 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України  самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. 
Відповідно до п. 2 ч.1 ст. 1 Закону № 2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Відповідно до ст. 2 Закону № 2464-VI його дія поширюється на відносини, що виникають під час провадження діяльності, пов`язаної із збором та веденням обліку єдиного внеску. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону. Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску.
Пунктами 3 і 10 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI надано визначення поняттям:
застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок;
страхувальники - це роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.
Згідно ч.1 ст. 4 Закону № 2464-VI платниками єдиного внеску, зокрема, є:
роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами (абз.2 п. 1 ч.1 ст.4 Закону);
фізичні особи - підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування  (п.4 ч.1 ст.4 Закону). 
За правилами  абз.1 п.1 ч.1 ст. 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується:  для платників, зазначених у  пунктах 1  (крім  абзацу сьомого), частини першої статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до  Закону України  «Про оплату праці», та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами.
Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 7 Закону № 2464-VI  єдиний внесок нараховується: для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини першої статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. 
У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.
Аналізуючи положення п. 2 ч.1  ст. 7 Закону №2464-VI, суд першої інстанції дійшов висновку, що згадані платники податків мають обов`язок сплачувати внесок у розмірі, який встановлено законом, незалежно від отримання доходу (прибутку).
Судом встановлено, що в період, за який контролюючим органом нарахований внесок від здійснення підприємницької діяльності, позивач не займався нею, оскільки перебував у трудових відносинах з різними працедавцями, котрі сплачували за нього внесок.
Відносини щодо адміністрування єдиного внеску при одночасному перебуванні фізичної особи в трудових відносинах та наявності у неї права на здійснення підприємницької діяльності, яку особа фактично не здійснює, Законом № 2464-VI не врегульовано.
Системний аналіз наведених норм свідчить про те, що платниками єдиного соціального внеску є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є провадження такою особою господарської діяльності та отримання доходу від такої діяльності, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.
Метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.
Суд першої інстанції зробив вірний висновок, що особа, яка зареєстрована, як фізична  особа-підприємець (загальна система оподаткування), і не здійснює господарську діяльність (не отримує доходи), зобов`язана сплачувати внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування не нижче розміру мінімального страхового внеску лише за умови, що не є найманим працівником. В іншому випадку (якщо особа найманий працівник) вона застрахована і платником єдиного внеску за неї є роботодавець та мета збору внеску досягається за рахунок його сплати роботодавцем у розмірі не меншому за мінімальний.
Інше тлумачення норм Закону № 2464-VI, на якому наполягає відповідач, щодо необхідності сплати єдиного внеску фізичними особами-підприємцями, які одночасно перебувають у трудових відносинах, спричиняє подвійну його сплату (безпосередньо особою та роботодавцем), що суперечить меті запровадженого державою консолідованого страхового внеску.
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 27 листопада 2019 року (справа №160/3114/19) та в подальшому підтримана у постановах від 4 грудня 2019 року (справа №440/2149/19), від 23 січня 2020 року (справа №480/4656/18), від 02.04.2020 (справа №620/2449/19).
За встановлених вище  обставин, які відповідачем не заперечуються, позивач у періоді, за який контролюючим органом нарахована недоїмка зі сплати єдиного внеску  (коли він був зареєстрований фізичною особою-підприємцем), перебував у трудових відносинах з переліченими вище особами – роботодавцями, які, нараховуючи позивачу заробітну плату, сплачували за нього як страхувальники єдиний соціальний внесок.
Доказів отримання позивачем у цей період доходів від провадження господарської діяльності судом не встановлено. 
Факт перебування особи на обліку в органах фіскальної служби не змінює вищенаведених висновків, оскільки взяття на облік осіб, в тому числі юридичних або самозайнятих, здійснюється органом доходів і зборів незалежно від наявності обов`язку щодо сплати того чи іншого податку або збору.
Таким чином, оскільки єдиною метою збору єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування є забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством саме прав фізичних осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування, то в розумінні Закону № 2464-VI позивач є застрахованою особою, і єдиний внесок за нього в період, за який винесена оскаржувана вимога (2017, 2018 роки), нараховував та сплачував роботодавець в розмірі не менше мінімального, що виключає обов`язок по сплаті у цей період єдиного внеску позивачем ще і як фізичною особою-підприємцем, яка має право провадити господарську діяльність, проте не отримувала дохід від неї.
Отже, встановлені у цій справі обставини свідчать, що у періоді, за який контролюючим органом позивачу нараховані суми недоїмки зі сплати єдиного внеску, останній  перебував у трудових відносинах як найманий працівник та за нього роботодавцями сплачувався єдиний внесок, а також приймаючи до уваги, що відповідачем не надано доказів здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірному періоді, суд апеляційної інстанції вважає вірним висновок суду першої інстанції про протиправність формування контролюючим органом вимоги про сплату боргу №Ф-152534-52 від 28.12.2018.
Суд першої інстанції під час розгляду даної справи дослідив обставини, які мають значення для справи, ухвалив правильне рішення про задоволення позову.
Передбачені ст.317 КАС України підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення відсутні.  
Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 322  Кодексу адміністративного судочинства України, суд –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Запорізькій області залишити без задоволення.  
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 27 лютого 2020 року у справі № 340/1232/19 залишити без змін.  
Постанова апеляційного суду набирає законної сили згідно ст.325 КАС України, може бути оскаржена до касаційного суду у випадках та в строки, встановлені ст.ст.328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
Головуючий - суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      Н.А. Бишевська 

                               суддя                                                                      Я.В. Семененко