Постанова                              
Іменем України                      
 
01 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 756/3193/15-ц
провадження № 61-19529св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю. (суддя-доповідач), Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,           
 
учасники справи:
позивач, відповідач за зустрічним позовом - Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК»,
відповідач, позивач за зустрічним позовом -  ОСОБА_1 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників цивільну справу за позовом Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» про невиконання умов кредитного договору, визнання недійсним пункту кредитного договору та визнання недійсним договору застави 
 
за касаційною скаргою Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» на постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня                   2019 року у складі колегії суддів: Соколової В. В., Андрієнко А. М., Поліщук Н. В.,
 
                                                            ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина
Короткий зміст позовних заяв
У березні 2015 року Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (далі - АТ КБ «ПРИВАТБАНК», банк) звернулося до суду з позовом, в якому, змінивши предмет позову, просило стягнути з відповідача на користь банку                       4 665,24 дол. США, що в еквіваленті становить 73 710,79 грн, заборгованості за кредитним договором № К3М0АW22780180, укладеним між сторонами                         27 вересня 2007 року.
 
На обґрунтування заявлених вимог банк посилався на те, що 27 вересня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір № К3М0АW22780180 (далі - кредитний договір), за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 11 219,54 дол. США на такі цілі: 8 494,52 дол. США - на купівлю автомобіля;             2 378,49 дол. США - на оплату страхових платежів, комісії та внесення запису в державний реєстр; зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі                   9,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до                            26 вересня 2012 року. 
 
На забезпечення належного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором між сторонами 27 вересня 2007 року укладено договір застави рухомого майна, за умовами якого відповідач надав у заставу автомобіль ЗАЗ, модель: ТF699Р , 2007 року випуску, тип ТЗ : Легковий седан, номер кузова/шасі НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , що належить на праві власності ОСОБА_1 . 
 
Внаслідок неналежного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 19 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі 4 665,24 дол. США, у тому числі: 3 045,42 дол. США - заборгованість за кредитом; 437,06 дол. США  - заборгованість за процентами за користування кредитом; 274,10 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 671,44 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 15,82 дол. США - штраф (фіксована частина); 221,40 дол. США - штраф (процентна складова). 
 
У зв`язку з порушенням позичальником кредитних зобов`язань банк направив письмову вимогу про виконання забезпеченого зобов`язання, яка залишилася без задоволення.  
 
Враховуючи наведене, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просило позов задовольнити.
 
У жовтні 2015 року ОСОБА_1 звернувся до суду із зустрічним позовом,                   в якому просив визнати невиконання банком пункту 7.1 кредитного договору від 27 вересня 2007 року № K3M0AW22780180; визнати недійсним пункт 7.1 кредитного договору в частині умов визначеної щомісячної винагороди в розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту та винагороди за  надання  фінансового 

 
інструменту в розмірі 254,84 дол. США; визнати недійсним договір застави                      від 27 вересня 2007 року, укладений між сторонами.
 
На обґрунтування зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 посилався на те, що                  27 вересня 2007 року між банком та ним укладено кредитний договір, відповідно до пункту 7.1 якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит на строк                     з 27 вересня 2007 року до 26 вересня 2012 року включно у вигляді не поновлюваної лінії у розмірі 11 219,54 дол. США на такі цілі: 8 494,52 дол. США - на купівлю автомобіля (споживчі цілі);  2 378,46 дол. США - на оплату разових страхових платежів комісії та внесення в державний реєстр зі сплатою відсотків за користування кредитом 0,76 % на місяць і  9,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. 
 
Заборгованість за кредитним договором у нього відсутня, оскільки він виконав у повному обсязі, а саме сплатив за кредитною угодою всі грошові кошти. 
 
Відповідач включив несправедливі умови до кредитного договору, не надав йому як позичальнику, споживачу фінансових послуг в галузі кредитування, інформацію про орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, кредитний договір та додаткові угоди до нього не містять детального розпису загальної вартості кредиту, немає і вказівки про річну відсоткову ставку, а також графіка платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань за кожним платіжним періодом, що при укладенні оскаржуваного договору відповідач допустив чисельні порушення норм законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, а саме не виконав переддоговірну роботу з позичальником, не надав позичальнику інформації, що передбачено пунктом 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», чим навмисно ввів позивача в оману, порушив вимоги частини першої статті 203 та статті 215 ЦК України. 
 
Договір застави не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки він повинен бути нотаріально посвідчений, та не встановлено термін дії цього договору.
 
Враховуючи наведене, ОСОБА_1 просив зустрічний позов задовольнити. 
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Оболонський районний суд м. Києва рішенням від 25 квітня 2018 року позов банку задовольнив. Стягнув з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2007 року                                    № K3M0AW22780180 у розмірі 4 665,24 дол. США, що за курсом НБУ на 19 січня 2015 року становить 73 710,79 грн, та судовий збір у розмірі 737,11 грн.                           У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовив.
 
Суд першої інстанції мотивував рішення тим, що невиконання відповідачем  зобов`язань зі сплати чергових платежів з повернення кредиту за кредитним договором у строки, погоджені сторонами в графіку погашення кредиту, призвело до виникнення заборгованості за кредитом, розмір якої підтверджений банківськими документами і становить 4 665,24 дол. США, що за курсом НБУ на 19 січня 2015 року еквівалентно 73 710,79 грн. Разом з тим обставини, на які посилався ОСОБА_1 на обґрунтування зустрічного позову, а також обставини, якими обґрунтовано зустрічний позов, під час розгляду справи не були доведені достатніми та допустимими доказами, що є підставою для відмови в зустрічному позові, оскільки ОСОБА_1 своїм підписом в кредитному договорі засвідчив, що йому відомо всі умови кредитного договору і він з ними погоджується.
 
Короткий зміст рішення апеляційного суду
Київський апеляційний суд постановою від 30 вересня 2019 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 25 квітня 2018 року скасував та ухвалив нове рішення, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» залишив без задоволення,  зустрічні позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнив частково. Визнав недійсним пункт 7.1 кредитного договору від 27 вересня 2007 року                  № К3МОАW22780180, укладеного між ОСОБА_1 та АТ КБ «ПРИВАТБАНК»,               в частині умов визначеної щомісячної винагороди у розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту та винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 254, 84 дол. США. У задоволенні решти зустрічних позовних вимог відмовив. 
 
Апеляційний суд мотивував постанову тим, що обраний ОСОБА_1 спосіб захисту у вигляді визнання недійсними умов кредитного договору щодо нарахування плати за надані фінансові послуги відповідає нормам чинного законодавства, є ефективним, тому вказані вимоги зустрічного позову підлягають задоволенню. В решті вимоги зустрічного позову не знайшли свого підтвердження, а тому підлягають залишенню без задоволення. З огляду на встановлену недійсність умов кредитного договору щодо нарахування плати за надані фінансові послуги, відсутність конкретизації складу щомісячного платежу, порядку зарахування внесених відповідачем коштів та порядку нарахування заборгованості вимоги первісного позову про стягнення заборгованості слід визнати недоведеними і, відповідно, такими, що не підлягають задоволенню.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та відзиву на неї, їх узагальнені аргументи

У касаційній скарзі, поданій 29 жовтня 2019 року до Верховного Суду,                     АТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року і  залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд порушив норми матеріального та процесуального права, недостатньо повно дослідив письмові докази та дійсні обставини справи, що мають значення, ухвалив необґрунтоване та незаконне судове рішення. 
Оспорюваний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності,  їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; відповідач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов оскаржуваного договору та виконував його умови; кредитний договір містить повну інформацію щодо умов кредитування, періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку й бази розрахунку неустойки, періоду внесення платежів.
Банк надав докази проведення переддоговірної роботи відповідно до  статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Посилання ОСОБА_1 на невідповідність умов кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, оскільки суд першої інстанції правильно встановив, що при укладенні спірного кредитного договору сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов договору: мети, суми і строку кредиту; порядку і умов надання кредиту та його повернення: видів (способів) забезпечення зобов`язань кредитодавця; винагороди кредитодавця; порядку повернення суми кредиту: порядку зміни та припинення дії договору; відповідальності сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору.
03 грудня 2019 року до Верховного Суду надійшов відзив ОСОБА_1 , який мотивований тим, що постанова апеляційного суду відповідає нормам матеріального та процесуального права, повно та всебічно з`ясовано обставини, що мають значення для справи.
При укладенні кредитного договору сторони узгодили процентну ставку за користування кредитом у розмірі 0,76 % на місяць, що становить 9,12 % річних. При цьому умовами договору не було визначено право банку на збільшення розміру процентної ставки в односторонньому порядку.
Листом від 03 жовтня 2008 року банк повідомив позичальника про зміну процентної ставки за користування кредитом та визначив її в розмірі 11,16 % річних. Проте відомості про отримання вказаного повідомлення матеріали справи не містять, хоча боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.
Отже, він не є таким, що був повідомлений про зміну процентної ставки за користування кредитом; дій, які свідчили б про прийняття ним цих умов до укладення додаткової угоди 23 лютого 2012 року, також не було вчинено. 
Таким чином, нарахування позивачем у період з жовтня 2008 року до лютого  2012 року процентів за користування кредитом за ставкою 11,16 % річних не ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах чинного законодавства. Відповідно здійснення зарахування внесених відповідачем коштів на погашення таких відсотків слід визнати безпідставним.
Крім цього, з урахуванням вже встановленої судом недійсності умов кредитного договору щодо нарахування банком винагороди в розмірі 254,84 дол. США одноразово та 0,31 % від суми кредиту щомісяця, не можна визнати обґрунтованим зарахування банком здійснених відповідачем внесків на вказані платежі.
Відсутність у кредитному договорі необхідних економічних складових (реальної процентної ставки у процентах річних та абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовому виразі) як для договорів цього типу є недотриманням вимог Закону України «Про захист прав споживачів», Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України                   № 168 (постанова діяла на момент укладання кредитного договору).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2019 року відкрито касаційне провадження у справі, витребувано її матеріали з Оболонського районного суду м. Києва.
 
25 листопада 2019 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
27 вересня 2007 року між АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ОСОБА_1   укладено кредитний договір № K3M0AW22780180, за умовами пункту 7.1 якого банк зобов`язався надати відповідачу на строк з 27 вересня 2007 року до 26 вересня 2012 року кредит у розмірі 11 219,54 дол. США на такі цілі: 8 494,52 дол. США - на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 6,78 дол. США - для сплати за реєстрацію предмета застави; 84,95 дол. США та 2 378,46 дол. США на оплату страхових платежів, а також винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 254,84 доларів США, зі сплатою 0,76 % відсотків за користування кредитом та щомісячної винагороди в розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту.
Пунктом 7.4 кредитного договору визначено, що в разі порушення позичальником зобов`язань за цим договором позичальник сплачує банку пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченої заборгованості за кредитом за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні.
Меморіальний ордер від 27 березня 2007 року № 100 підтверджує факт виконання банком взятих на себе зобов`язань. 
Квитанцією від 27 вересня 2007 року підтверджує здійснення операції щодо обміну валюти.
Факт придбання відповідачем автомобіля підтверджено договором купівлі-продажу та свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу від 25 вересня 2007 року.
Додатковою угодою від 23 лютого 2012 року сторони внесли зміни до кредитного договору, а  саме: погодили зменшити суму заборгованості, що виникла на дату підписання цієї угоди, на 83,81 дол. США, разом із цим встановили штраф у разі порушення позичальником будь-якого із зобов`язань                   у розмірі 83,81 дол. США. 
Пункт 7.1 виклали в іншій редакції, визначивши, що позивач зобов`язався надати відповідачу на строк з 27 вересня 2007 року до 27 лютого 2015 року кредит                 у розмірі 12 539,24 дол. США на такі цілі: 8 494,52 дол. США - на купівлю автомобіля (споживчі цілі); 6,78 дол. США - для сплати за реєстрацію предмета застави; 254,84 дол. США - винагорода за надання фінансового інструменту;                 3 783,10 дол. США - на оплату страхових платежів, зі сплатою 0,93 % відсотків за користування кредитом та щомісячної винагороди в розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту. 
Розмір щомісячних платежів сторони визначили в сумі 189,98 дол. США, встановили графік погашення заборгованості, в якому погодили суму заборгованості в розмірі 5 057,95 дол. США. 
Крім того, сторони погодили розмір неустойки, що має бути сплачена в разі порушення позичальником зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом та інших винагород в розмірі 100 % розміру неналежно сплачених відсотків та 100 % розміру неналежно сплачених винагород.
Додаткова угода № 2 датована 19 липня 2011 року, проте в тексті цієї угоди зазначаються дані 2013 року, визначено розмір заборгованості станом                             на 19 липня 2013 року та встановлено новий строк виконання зобов`язання -              до 28 лютого 2016 року, що у сукупності з даними додаткової угоди від 23 лютого 2012 року свідчить про те, що ця угода була укладена пізніше, а саме 19 липня 2013 року. 
Згідно з додатковою угодою № 2 пункт 7.1  кредитного договору викладений в іншій редакції, а саме: банк зобов`язався надати відповідачу на строк з                       27 вересня 2007 року до 28 лютого 2016 року кредит у розмірі 12 784,11 дол. США на такі цілі:  8 494,52 дол. США - на купівлю автомобіля (споживчі цілі);              6,78 дол. США - для сплати за реєстрацію предмета застави; 254,84 дол. США - винагороди за надання фінансового інструменту; 4 027,97 дол. США - на оплату страхових платежів, зі сплатою 0,93 % за користування кредитом та щомісячної винагороди в розмірі 0,31 % суми виданого кредиту. 
Також було визначено розмір щомісячних платежів у сумі 145,85 дол. США, встановлено графік погашення заборгованості, в якому сторони погодили суму заборгованості в розмірі 3 258,66 дол. США. Крім того, сторони погодили розмір неустойки, що має бути сплачений в разі порушення позичальником зобов`язань зі сплати відсотків за користування кредитом та інших винагород у розмірі 100 % розміру неналежно сплачених відсотків та 100 % розміру неналежно сплачених винагород.
На забезпечення належного виконання боржником зобов`язань за кредитним договором між сторонами 27 вересня 2007 року укладено договір застави рухомого майна, за умовами якого відповідач передав у заставу автомобіль ЗАЗ, модель: ТР699Р , 2007 року випуску, тип ТЗ : легковий седан, номер кузова/шасі НОМЕР_3 , державний номерний знак НОМЕР_4 , що належить на праві власності   ОСОБА_1 .
Листом від 03 жовтня 2008 року банк повідомив відповідача про зміну процентної ставки за користування кредитом та визначив її у розмірі 11,16 % річних.
У зв`язку з неналежним виконанням боржником умов кредитного договору станом на 19 січня 2015 року утворилася заборгованість у розмірі                                            4 665,24 дол. США, у тому числі: 3 045,42 дол. США - заборгованість за кредитом; 437,06 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 274,10 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом;                        671,44 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором; 15,82 дол. США - штраф (фіксована частина); 221,40 дол. США - штраф (процентна складова).
25 грудня 2014 року банк направив відповідачу повідомлення про необхідність погашення заборгованості на загальну суму 2 721,04 доларів США, з яких:                        1 392,25 дол. США - заборгованість за кредитом; 370,50 дол. США - заборгованість за процентами за користування кредитом; 246,69 дол. США - заборгованість з комісії за користування кредитом; 566,93 дол. США - пеня.
Згідно з випискою про погашення кредиту від 18 листопада 2014 року відповідач на погашення взятих на себе зобов`язань здійснив внесків на загальну суму                  17 471,63 дол. США.
Відповідно до виписки з рахунка відповідача за період з 24 жовтня 2007 року до            23 липня 2018 року він здійснив платежі на погашення кредитної заборгованості за договором № К3MOAW22780180 на загальну суму 18 131,32 дол. США.
2. Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду 
08   лютого  2020  року  набрав  чинності  Закон  України  від  15  січня  2020  року
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин першої, другої  статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених                    у суді першої інстанції.
Верховний Суд, перевіривши правильність застосування судом норм права                  в межах   касаційної   скарги,   дійшов   висновку,   що  касаційна   скарга   підлягає задоволенню частково з огляду на таке.
 
Мотиви і доводи Верховного Суду та застосовані норми права
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).              У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
Ураховуючи наведене, висновок апеляційного суду про визнання недійсним положення пункту 7.1 кредитного договору в частині щомісячної винагороди                у розмірі 0,31 % від суми виданого кредиту, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 254,84 дол. США є обґрунтованим, оскільки вказані платежі є платою, встановлення якої заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168.
Аргументи касаційної скарги висновки апеляційного суду в цій частині не спростовують, зводяться до тлумачення норм закону на власний розсуд. 
Також обґрунтованими є висновки апеляційного суду щодо відмови                                  в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору застави з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, оскільки Закон України «Про заставу» (в редакції, чинній на момент укладення сторонами договору застави) не передбачав обов`язкового нотаріального посвідчення договорів застави транспортних засобів. 
За таких обставин постанова Київського апеляційного суду  від 30 вересня               2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог ОСОБА_1 підлягає залишенню без змін.
Стосовно позовних вимог АТ КБ «ПРИВАТБАНК» слід зазначити наступне.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Згідно з частиною першою статті 651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.
Законом України від 12 грудня 2008 року № 661-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку» (далі - Закон № 661-VI), який набрав чинності 09 січня 2009 року, ЦК України доповнено статтею 1056-1, у частині другій якої передбачено, що встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком в односторонньому порядку.
Отже, якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом    № 661-VІ.
У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі                           № 752/16018/15-ц викладено висновок про те, що в разі підвищення банком процентної ставки з`ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника лист про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку.  
Встановивши, що лист банку від 03 жовтня 2008 року про зміну процентної ставки за користування кредитом з 9,12 до 11,16 % річних ОСОБА_1 не отримував, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що відповідач у цій справі не є таким, що був повідомлений про зміну процентної ставки за користування кредитом, дії, які свідчили б про прийняття ним цих умов до укладення додаткової угоди 23 лютого 2012 року відсутні, тому нарахування позивачем у період з жовтня 2008 року до лютого 2012 року процентів за користування кредитом за ставкою 11,16 % річних не ґрунтується на умовах кредитного договору та нормах законодавства. Відповідно, здійснення зарахування внесених відповідачем коштів на погашення таких відсотків є безпідставним.
Оскільки додатковими угодами до кредитного договору встановлено новий розмір процентної ставки на рівні 0,93 % на місяць, що становить 11,16 % річних, то вказаний розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами слід вважати погодженим сторонами з 23 лютого 2012 року.
З урахуванням недійсності умов кредитного договору щодо нарахування банком винагороди в розмірі 254,84 дол. США одноразово та 0,31 % від суми кредиту щомісяця, суд апеляційної інстанції правильно визнав необґрунтованими зарахування банком здійснених відповідачем внесків на вказані платежі.   
Однак, вирішуючи позов банку по суті заявлених вимог, апеляційний суд не дослідив та не надав належної правової оцінки розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого банком на підтвердження заявлених позовних вимог, не встановив її наявність чи відсутність з урахуванням установлених фактичних обставин справи, а саме: часткової недійсності пункту 7.1 кредитного договору, незаконності підвищеної відсоткової ставки за певний період та розміру грошових коштів, сплачених боржником на виконання умов кредитного договору, в результаті чого не визначився з дійсним розміром заборгованості відповідача за кредитним договором чи її відсутністю та дійшов передчасних висновків про відмову в задоволенні позову з підстав недоведеності заявлених банком позовних вимог.
Суд касаційної інстанції відповідно до статті 400 ЦПК України не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, тому не має правових підстав для ухвалення нового рішення або зміни судових рішень у цій справі.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. 
З урахуванням наведеного, Верховний Суд дійшов висновку про передачу справи в частині вирішення позовних вимог банку на новий розгляд до апеляційного суду для повного, всебічного та об`єктивного дослідження і встановлення фактичних обставин, що мають важливе значення для правильного вирішення справи.
Керуючись  статтями  400, 410, 411,  416  ЦПК  України,  Верховний  Суд  у  складі 
колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» задовольнити частково. 
Постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року в частиніпозовних вимог Акціонерного товариства Комерційного банку «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
В іншій частині постанову Київського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає. 

Головуючий                                                                                    М. Є. Червинська 
 
Судді                                                                                                 С. Ю. Бурлаков
 
А. Ю. Зайцев
 
                                                                                                            Є. В. Коротенко     
 
                                                                                                            В. М. Коротун