Ухвала
іменем України 
24 вересня 2020 року
м. Київ
справа №348/1355/17
провадження №51-4401ск20
Верховний Суд  колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого           ОСОБА_1 ,
суддів                        ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянувши матеріали касаційної скарги потерпілої ОСОБА_4 та її представника – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня 2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 6 серпня 2020 року,
встановив:
Ухвалою Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області                           від 17 червня 2020 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 49 КК звільнено ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч. 1                             ст. 125 КК у зв`язку із закінченням строків давності, а кримінальне провадження щодо нього на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК закрито. Цивільний позов потерпілої ОСОБА_4 залишено без розгляду.
Згідно з оскаржуваною ухвалою ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що він      19 червня близько 15:00, 10 липня  близько 18:00 та 8 грудня 2017 року близько 11:30, перебуваючи по АДРЕСА_1 , спричинив потерпілій ОСОБА_4 легких тілесних ушкоджень.
Ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 6 серпня 2020 року рішення районного суду змінено, виключено з формулювання про кваліфікацію цього кримінального правопорушення як злочину та постановлено вважати його кримінальним проступком, у решті ухвалу районного суду залишено без змін.
У спільній касаційній скарзі потерпіла ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_5 зазначають про необґрунтованість і невмотивованість ухвали суду першої інстанції в частині залишення цивільного позову потерпілої без розгляду й просять це рішення скасувати та задовольнити позов у повному обсязі або призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Також, вимагаючи скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції, вказують на те, що цей суд, залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, не усунув порушень допущених судом першої інстанції при прийнятті рішення про залишення цивільного позову потерпілої без розгляду, оскільки вважають, що такий підлягає задоволенню у повному обсязі.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі, та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При цьому згідно з ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Питання залишення цивільного позову потерпілої ОСОБА_4 без розгляду вирішено відповідно до вимог закону.
Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК передбачено, що кримінальне провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від кримінальної відповідальності.
Згідно з ч. 3 ст. 288 КПК суд своєю ухвалою закриває кримінальне провадження та звільняє підозрюваного, обвинуваченого від кримінальної відповідальності               у випадку встановлення підстав, передбачених законом України про кримінальну відповідальність.
Положеннями ст. 49 КК визначено матеріально-правові підстави та умови для звільнення від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності. Зокрема, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею злочину і до дня набрання вироком законної сили: минули зазначені у законі строки (ці строки диференційовані залежно від тяжкості вчиненого злочину); протягом цих строків особа не вчинила нового злочину середньої тяжкості, тяжкого або особливо тяжкого злочину; особа не ухилялася від досудового слідства або суду; законом не встановлено заборони щодо застосування давності до вчиненого особою злочину.
Як убачається з копій оскаржуваних судових рішень, під час здійснення судового провадження обвинувачений ОСОБА_6 звернувся до районного суду                             з клопотанням про закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строку давності притягнення до кримінальної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 125 КК.
Відповідно до ч. 4 ст. 286 КПК районний суд невідкладно розглянув клопотання обвинуваченого ОСОБА_6 та, встановивши відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 49 КК наявність необхідних умов для звільнення від кримінальної відповідальності, обґрунтовано на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК закрив кримінальне провадження та залишив цивільний позов ОСОБА_4 без розгляду, що згідно з ч. 7                              ст. 128 цього Кодексу не позбавило права потерпілої пред`явити його в порядку цивільного судочинства.
Відтак, необґрунтованими є доводи потерпілої ОСОБА_4 та адвоката                ОСОБА_5 щодо порушення районним судом порядку розв`язання цивільного позову, оскільки у разі закриття кримінального провадження та звільнення особи від кримінальної відповідальності цивільний позов не розглядається,                    а вимоги потерпілого можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства, оскільки закриття справи на підставах, зазначених у п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК, не звільняє особу від обов`язку відшкодувати заподіяну її діями шкоду.                                     З урахуванням того, що провадження щодо  ОСОБА_6 закрито на нереабілітуючих підставах, потерпіла має право вирішити питання про відшкодування шкоди в порядку цивільного судочинства, що і було роз`яснено судом першої інстанції в оскаржуваній ухвалі.
Така позиція узгоджується із судовою практикою застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, відображеної в п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від
31 березня 1989 року, а також із позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 17 і 24 травня 2018 року у справах № 445/1569/15-к та
№ 531/2332/14-к відповідно.
Переглянувши ухвалу районного суду, апеляційний суд відповідно до вимог                     ст. 419 КПК дав належну оцінку доводам потерпілої та вмотивовано відмовив                 у їх задоволенні, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Оскільки інших доводів щодо незаконності оспорюваних судових рішень потерпіла та її представник у касаційній скарзі не навели, а з огляду на наведені у ній мотиви та надані до неї копії судових рішень підстав для її задоволення не вбачається,колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2  ч. 2 ст. 428 КПК. 
Враховуючи наведене, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 та ст. 441 КПК, Верховний Суд
постановив:
відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілої ОСОБА_4 та її представника – адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 17 червня                  2020 року та ухвалу Івано-Франківського апеляційного суду від 6 серпня                    2020 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:

ОСОБА_1                                  ОСОБА_2                              ОСОБА_3