Дата документу 22.09.2020 Справа № 333/1123/17

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №333/1123/17        Головуючий у 1 інстанції: Ярошенко А.Г.
Провадження № 22-ц/807/2653/20        Суддя-доповідач: Поляков О.З.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 вересня 2020 року        м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого:        Полякова О.З.,
суддів:        Крилової О.В.,
       Кухаря С.В.,
при секретарі: Волчановій І.М.
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно та за зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом, про зміну черговості одержання права на спадкування,-

В С Т А Н О В И Л А:        

У березні 2017 року ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно.
В обґрунтування своїх вимог, з урахуванням уточнень, зазначала, що 18 квітня 1994 року виконавчий комітет Комунарської районної Ради народних депутатів видав ОСОБА_4 та ОСОБА_5 свідоцтво № НОМЕР_1 про право власності на житло - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , яким було посвідчено, що ця квартира внаслідок її приватизації належить ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на праві спільної сумісної власності.
Після видачі вказаного свідоцтва № НОМЕР_1 про право власності на житло ОП ЗМ БТІ у 1994 році зареєструвало право власності на зазначену квартиру за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.
Внаслідок смерті ОСОБА_4 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна належить 1/2 частина квартири, оскільки частки співвласників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у цій квартирі вважаються рівними.
За життя ОСОБА_4 склав заповіт від 27 серпня 1996 року, яким заповів належну йому частку в квартирі своєму сину ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_4 спадщину прийняли:
ОСОБА_1 - син ОСОБА_4 та спадкоємець за заповітом;
ОСОБА_5 - дружина ОСОБА_4 , яка на час смерті спадкодавця була непрацездатною (перебувала на пенсії за віком) та у зв`язку з цим мала право на обов`язкову частку у спадщині після померлого ОСОБА_4 .
Розмір обов`язкової частки ОСОБА_5 у спадщині після померлого ОСОБА_4 (з урахуванням того, що на час смерті ОСОБА_4 був наявний ще один спадкоємець за законом першої черги - ОСОБА_6 , який є сином ОСОБА_4 ) становить 1/9 ( 1/2 / 3 * 2/3 = 1/9 ) частину квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 померла.
Внаслідок смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна належить 11/18 (1/2 + 1/9 = 11/18 ) частин квартири.
За життя ОСОБА_5 склала заповіт від 11 липня 2006 року, яким заповіла належну їй частину в квартирі в рівних частках своїм синам ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Після смерті ОСОБА_5 спадщину:
ОСОБА_6 - син ОСОБА_5 та спадкоємець за заповітом;
ОСОБА_1 - син ОСОБА_5 та спадкоємець за заповітом.
Розмір частки ОСОБА_6 у спадщині після померлої ОСОБА_5 становить 11/36 ( 11/18 / 2 = 11/36 ) частин квартири.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 помер.
Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна належить 11/36 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
За життя ОСОБА_6 заповіт не складав. ОСОБА_7 є єдиним спадкоємцем за законом після смерті ОСОБА_6 , оскільки є його донькою. Після смерті ОСОБА_6 позивач прийняла спадщину, а саме подала приватному нотаріусу Запорізького міського округу Запорізької області Масловець Л.С. заяву про прийняття спадщини. Приватним нотаріусом 20 лютого 2017 року прийнято постанову про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу на спадкове майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 . 
У зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_7 просила суд визнати за нею право власності на 11/36 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Заочним рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2017 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 11/36 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . 
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 25 січня 2018 року задоволено заяву ОСОБА_1 . Заочне рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 18 жовтня 2017 року скасовано.
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з зустрічною позовною заявою до ОСОБА_3 про усунення від права на спадкування за законом, про зміну черговості одержання права на спадкування.
Зустрічна позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_3 помер його брат та батько ОСОБА_3 - ОСОБА_6 , у віці 60 років.
Згідно довідки про причину смерті до форми №106/о №1730, причина смерті ОСОБА_6 - алкогольна кардіоміопатія.
Заповіту за життя ОСОБА_6 складено не було. ОСОБА_3 відноситься до спадкоємців першої черги спадкування за законом, як його рідна дочка, відповідно ст. 1261 ЦК України, яка згідно матеріалів спадкової справи №110/2016, заведеної Приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Масловець Л.С., у встановлений законодавством строк звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька.
ОСОБА_1 відноситься до спадкоємців другої черги спадкування за законом після померлого рідного брата ОСОБА_6 , відповідно до ст. 1262 ЦК України. 
ОСОБА_1 зазначав, що фактично прийняв спадщину на підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України, так як проживав та був зареєстрований на момент смерті брата ОСОБА_6 за однією адресою. Натомість, ОСОБА_3 жодної допомоги батьку ОСОБА_6 не надавала та ігнорувала його прохання надати кошти на лікування, купити ліки, продукти харчування, приготовити їжу, прибрати приміщення, здійснити догляд за ним, прийти відвідати його тощо. ОСОБА_3 приходила до батька ОСОБА_6 тільки один раз на рік на його день народження. Спадкодавець ОСОБА_6 постійно скаржився на доньку, що їй він не потрібен та залишив би заповіт на будь-кого. Відповідач ніколи не опікувалась лікуванням померлого, не займалась організацією його поховання.
ОСОБА_1 також зазначав, що про стан хвороби свого батька відповідач знала давно, адже померлий ОСОБА_6 хворів багато років, а останні два роки був у тяжкому фізичному стані. Враховуючи викладене, відповідач ОСОБА_3 мала матеріальну можливість утримувати свого батька, оскільки є особою працездатною, мала можливість опікувати свого батька, однак своєю бездіяльністю умисно ухилялась від надання допомоги своєму батьку, який її потребував. 
У зв`язку з наведеним, ОСОБА_1 просив суд усунути ОСОБА_3 від права на спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_4 . Змінити черговість одержання права на спадкування, шляхом визнання за ОСОБА_1 права власності за законом, як спадкоємця першої черги після смерті ОСОБА_6 . Стягнути зі ОСОБА_3 судові витрати.
Ухвалою Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 06 березня 2018 року справи об`єднано в одне провадження.
Рішенням Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно – задоволено. Визнано за ОСОБА_3 , право власності на 11/36 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 , в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_6 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_4 . Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі 916,67 грн.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про усунення від права спадкування за законом, про зміну черговості одержання права на спадкування відмовлено.
Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що вона є єдиним спадкоємцем за законом першої черги після смерті ОСОБА_6 , та прийняла спадщину, подавши відповідну заяву про прийняття спадщини. Однак ОСОБА_3 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після померлого ОСОБА_6 , оскільки відсутній оригінал правовстановлюючого документа на спадкове майно - квартиру за адресою: АДРЕСА_1 .
Залишаючи без задоволення позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції керувався відсутністю доказів про сукупність обставин: ухилення ОСОБА_3 від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Показам свідків судом надана критична оцінка.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням, ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального права, просить скасувати рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позов, а позов ОСОБА_3 залишити без задоволення.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_1 зазначає, що спадкодавець через зловживання алкоголем перебував у пригніченому станів апатії, на протязі декількох місяців не виходив із запою. В останні два роки життя стан здоров`я спадкодавця значно погіршився, внаслідок зловживання алкоголем. В цей період ОСОБА_1 піклувався та здійснював постійний догляд за своїм хворим братом, який не міг самостійно обслуговувати себе, забезпечити умови свого життя та потребував сторонньої допомоги. ОСОБА_6 потребував фізичної та психологічної підтримки, тому позивач постійно ним опікувався, спілкувався із ним. підтримував його, надавав брату необхідну фізичну допомогу та моральну і матеріальну підтримку, купував необхідні ліки, всі витрати, пов`язані із його лікуванням та харчуванням, матеріальне та побутове забезпечення були покладені на ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_5 спадкодавцю ОСОБА_6 виповнилось 60 років, пенсію він витрачав на алкоголь, внаслідок цього стан його здоров`я вкрай погіршився, він вже не міг самостійно пересуватись. Лікарем при встановлені факту смерті ОСОБА_6 зазначено як основну (первинну) причину його смерті хворобу, що призвела до розвитку хворобливих процесів, які спричинили смерть - алкогольну кардіоміопатію, захворювання, що проявляється у вигляді дифузного ураження серцевого м`яза, обумовлене тривалим вживанням алкоголю. Скаржник вважає, що ОСОБА_3 , як рідна донька померлого могла та зобов`язана була надавати допомогу своєму батьку, піклуватись та дбати про нього. Проте, жодної допомоги батьку не надавала та ігнорувала його прохання надати матеріальну допомогу, купити ліки, продукти харчування, приготовити їжу, прибрати приміщення, здійснити догляд за ним, прийти відвідати його тощо. Враховуючи викладене, ОСОБА_3 мала матеріальну можливість утримувати свого батька, оскільки є особою працездатною та мала можливість опікувати свого батька, надавати допомогу своєму батьку, однак своєю бездіяльністю умисно ухилялась від надання допомоги своєму батьку, який її потребував та просив про це свою доньку. 
У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_3 просить рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення. Зазначає, що ОСОБА_6 ніколи до неї з проханням (вимогами) про надання йому допомоги не звертався, оскільки вона добровільно надавала необхідну допомогу своєму батьку. Зазначала також, що ОСОБА_6 ніколи не скаржився на невиконання нею своїх обов`язків, з позовом про стягнення аліментів не звертався. 
За приписами ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Так, колегія суддів звертає увагу, що апеляційна скарга не містить доводів щодо незаконності рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 . 
Заслухавши суддю-доповідача, доводи та пояснення учасників справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів прийшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне. 
Судове рішення, згідно ст. 263 ЦПК України, повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду відповідає.
Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.
Так, судом першої інстанції встановлено на підставі наявних в матеріалах справи доказів, та визнається учасниками справи наступні обставини. 
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_6 (т. 1 а.с. 9). 
З довідки про причину смерті вбачається, що причиною смерті ОСОБА_6 є алкогольна кардіоміопатія (т. 1 а.с. 58, зворот).
За життя ОСОБА_6 заповіт не складав.
Внаслідок смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина. До складу спадкового майна належить 11/36 частин квартири за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_3 донька померлого, є спадкоємцем першої черги за законом, відповідно до ст. 1261 ЦК України (т. 1 а.с. 7).
ОСОБА_1 є братом померлого, та відноситься до спадкоємців другої черги відповідно до ст. 1262 ЦК України (т. 1 а.с. 203).
Відповідно до ч.1 ст. 1258 ЦК України  спадкоємці за законом одержують право  на спадщину почергово.
За приписом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Статтею 1262 ЦК України встановлено, що у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері.
Відповідно до положень ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Виходячи зі змісту вказаної норми закону та відповідно до роз`яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Згідно зі статтею 1258 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Черговість одержання права на спадкування може бути змінена шляхом договору між спадкоємцями, які прийняли спадщину (частина перша статті 1259 ЦК України), або на підставі рішення суду (частина друга статті 1259 ЦК України).
Згідно з частиною другою статті 1259 ЦК України фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Судовий порядок зміни черговості застосовується на підставі задоволення позову спадкоємця наступних черг до спадкоємців тієї черги, які безпосередньо закликаються до спадкування. Право на пред`явлення позову про зміну черговості спадкування мають лише спадкоємці за законом.
Підставами для задоволення такого позову є сукупність таких юридичних фактів, встановлених у судовому порядку: 1) здійснення опіки над спадкодавцем, тобто надання йому нематеріальних послуг (спілкування, поради та консультації, поздоровлення зі святами); 2) матеріальне забезпечення спадкодавця; 3) надання будь-якої іншої допомоги спадкодавцеві, тобто такої допомоги, яка має матеріалізоване вираження, - прибирання приміщення, приготування їжі, ремонт квартири; 4) тривалий час здійснення дій, визначених у пунктах 1 - 3; 5) безпорадний стан спадкодавця, тобто такий стан, під час якого особа неспроможна самостійно забезпечувати свої потреби, викликаний похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом. Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
Для задоволення позову необхідна наявність всіх п`яти вищезазначених обставин.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 18 січня 2018 року у справі № 487/878/16-ц.
Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
У відповідності до вимог ст.ст. 76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Суд першої інстанції правильно зазначив про те, що   ОСОБА_1 жодними належними та допустимими доказами не доведено  факт перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані в силу похилого віку  чи тяжкої хвороби, внаслідок яких він не міг себе обслуговувати сам, потребував стороннього догляду, а також того, що  спадкодавець потребував  допомоги ОСОБА_3 , остання мала можливість її надати, однак ухилялася  від обов`язку щодо її надання.
Посилання скаржника на те, що суд не дав належної оцінки зібраним доказам по справі, зокрема поясненням свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10   не заслуговують на увагу, оскільки вказані свідки не підтвердили факт перебування ОСОБА_6 у безпорадному стані в силу похилого віку  чи внаслідок алкогольної залежності, тяжкої хвороби. 
Так, всі свідки підтвердили факт зловживання померлого алкогольними напоями, проте в частині надання ОСОБА_3 допомоги ОСОБА_6 їх пояснення містять розбіжності.
Самі по собі обставини про те, що ОСОБА_1 проживав разом із померлим ОСОБА_6 , який зловживав алкогольними напоями, допомагав йому та здійснював за ним догляд не дають підстав для висновку, що ОСОБА_6 перебував у безпорадному стані.
Факт вживання алкогольних засобів ОСОБА_6 також не підтверджує його перебування у безпорадному стані. 
Посилання скаржника на наявність у ОСОБА_6 захворювань та придбання ліків і спеціальних продуктів для нього не підтверджують того факту, що він протягом тривалого часу перебував у безпорадному стані.
Згідно відповіді КУ «Міська клінічна лікарня екстреної та швидкої медичної допомоги м. Запоріжжя» № 570/01-18 від 20 березня 2018 року факт звернення ОСОБА_6 за медичною допомогою у період з 01 квітня 2014 року по 23 травня 2016 року в медичній документації приймального відділення не зафіксований (т. 2 а.с. 48).
Також з листа КУ «Запорізька станція екстреної (швидкої) медичної допомоги» Запорізької обласної ради вбачається, що 23 травня 2016 року об 11 год. 21 хв. поступив виклик на констатацію смерті ОСОБА_6 . Викликів до гр. ОСОБА_6 за період 2016 року більше не зареєстровано (т. 2 а.с. 63).
Суду також не подано доказів того, що ОСОБА_6 звертався до спадкоємця   ОСОБА_3  за допомогою у зв`язку з  перебуванням у безпорадному стані через похилий вік чи хворобу, а також те, що остання знала про це та могла таку допомогу надавати.  
Отже, у цій справі немає однієї з п`яти необхідних обставин, визначених частиною 2 статті 1259 ЦК України, що дає право на одержання права на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, а тому суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Таким чином, вирішуючи спір, суд першої інстанції, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, дійшов вірного висновку про залишення зустрічного позову ОСОБА_1 без задоволення, оскільки ОСОБА_1 не надав суду достатніх і належних доказів, які підтверджували б обґрунтованість заявлених позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком (статті 12, 81 ЦПК України).
За таких обставин підстав для зміни черговості одержання права на спадкування або усунення ОСОБА_7 від права на спадкування за законом немає.
Втім, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 не позбавлений права звернутись до суду з позовом про стягнення витрат на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця, за наявності належних та допустимих доказів понесення ним витрат. 
Таким чином, суд першої інстанції дав належну правову оцінку зібраним доказам по справі та постановив рішення з додержанням вимог норм матеріального та процесуального права.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів, - 

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 – залишити без задоволення.
Рішення Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 30 червня 2020 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна постанова складена 30 вересня 2020 року.

Головуючий:

Судді: