Постанова 
Іменем України
 
15 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 201/10050/17
провадження № 61-48679св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
 
головуючого -	Ступак О. В.,	 	
суддів:	Гулейкова І. Ю. (суддя-доповідач), Усика Г. І.,	Олійник А. С., Яремка В. В.,	
 
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 , 
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року в складі судді Ткаченко Н. В. та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року в складі колегії суддів: Каратаєвої Л. О., Ткаченко І. Ю., Деркач Н. М.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У липні 2017 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення. 
 
Позов мотивувала тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_7 , після його смерті відкрилась спадщина, до складу якої входило рухоме та нерухоме майно яке належало спадкодавцю на праві особистої приватної власності. Разом з тим відповідач ОСОБА_2 з моменту відкриття спадщини оспорює право особистої приватної власності спадкодавця на спірне майно, вважаючи, що воно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 
 
Звертала увагу на те, що її батько не перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 , факт їх спільного проживання однією сім`єю в судовому порядку не встановлювався, а єдиний зареєстрований в установленому законом порядку шлюб, в якому за життя перебував спадкодавець з матір`ю позивача, розірвано в квітні 2005 року.
 
Посилаючись на те, що спірне рухоме та нерухоме майно, що увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 , належало йому на праві особистої приватної власності, позивач, з урахуванням уточнення вимог, просила встановити, що об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_7 є: нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, земельна ділянка загальною площею 0,1434 га, земельна ділянка загальною площею 0,150 га; нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок, загальною площею 79,50 кв. м, житловою площею 53,40 кв. м та земельна ділянка під ним; нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: частина незавершеної будівництвом адміністративної будівлі літ. «А-5» (ступінь готовності 75 %), підпірної стінки № 3, загальною площею 5671,5 кв. м; нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: домоволодіння, що включає в себе житловий будинок літ. «А», загальною площею 262,1 кв. м, житловою площею 123,6 кв. м, зливну яму літ. «з. я.», огорожу № 1-4; земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, земельної ділянки загальною площею 0,0553 га; автомобіль марки ВАЗ-21063, 1985 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіль марки Honda CRV, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль марки Mersedes Benz S 500, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; автомобіль марки Volkswagen Multivan, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 ; грошові кошти у розмірі 650 000,00 доларів США, які зберігаються в сейфовій скринці № 122 в сейфі № 4 у відділенні «Центральне» Публічного акціонерного товариства «Банк Кредит Дніпро» (далі - ПАТ «Банк Кредит Дніпро»). Також просила встановити, що зазначене вище майно входить до складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено. Встановлено, що об`єктом особистої приватної власності ОСОБА_7 та об`єктом спадщини, що відкрилась після його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 є: нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що належав ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування від  09  серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 4932; земельна ділянка загальною площею 0,1434 га, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі рішення 17 сесії 24 скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 31 серпня 2004 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 26 листопада 2004 року; земельна ділянка загальною площею 0,150 га, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування земельної ділянки від 19 серпня 2004 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 26 листопада 2004 року; нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок, загальною площею 79,50 кв. м, житловою площею 53,40 кв. м та земельна ділянка під ним, що належали ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування від 04 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевої Т. М., зареєстрованого в реєстрі під № 1681; нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , а саме: частина незавершеної будівництвом адміністративної будівлі в т. ч. літ. «А-5» (ступінь готовності 75 %), підпірної стінки № 3, загальною площею 5 671,5 кв. м, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., зареєстрованого у реєстрі за № 4818; нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , а саме: домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), яке складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 262,1 кв. м, житловою площею 123,6 кв. м, господарських будівель та споруд: зливна яма літ. «з. я.», огорожі № 1-4, що належало ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3992; земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, від 17  листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В, зареєстрованого в реєстрі за № 3997; земельної ділянки загальною площею 0,0553 га, яка належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3997; автомобіль марки                    ВАЗ-21063, 1985 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; автомобіль марки Honda CRV, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; автомобіль марки Mersedes Benz S 500, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; автомобіль марки Volkswagen Multivan, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 ; грошові кошти у розмірі 650 000,00 дол. США, які знаходяться в сейфовій скриньці № 122 в сейфі № 4 у відділенні «Центральне» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на підставі договору від 11 вересня 2014 року та додаткової угоди до нього від 04 вересня 2015 року, укладених між ОСОБА_7 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро». Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що частина майна померлого ОСОБА_7 набута ним за договорами дарування, частину майна придбано хоча і під час перебування останнім в зареєстрованому шлюбі, проте за його особисті кошти, що доведено позивачем. Право власності на іншу частину спірного майна спадкодавець набув, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами. Зазначені вище обставини, на думку суду першої інстанції, свідчать про те, що спірне нерухоме майно, транспортні засоби та грошові кошти є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 відхилено. Рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, апеляційний суд виходив з правильності його висновків про наявність підстав для задоволення позову; вважав, що позивачем доведено, що спірне майно є особистою приватною власністю ОСОБА_7 , оскільки зазначений факт підтверджено матеріалами справи.
 
Колегія суддів апеляційного суду вважала, що позивач, звертаючись до суду в порядку позовного провадження, про встановлення факту, що спірне майно є об`єктом права особистої приватної власності ОСОБА_7 та об`єктом спадщини, обрала правильний спосіб захисту, оскільки між сторонами існують численні спори, справи за якими розглядалися та розглядаються в судах, на що також вказував заявник у своїй апеляційній скарзі.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги та позиція інших учасників справи
 
У грудні 2018 року представник ОСОБА_5 - ОСОБА_6 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, у якій просить скасувати зазначені вище судові рішення та ухвалити нове судове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
 
Зазначає, що судом першої інстанції не було належним чином повідомлено про розгляд справи ОСОБА_2 , яка одночасно була законним представником ОСОБА_5 , чим позбавлено останніх права на судових захист. На зазначені вище обставини представник відповідача звертав увагу апеляційного суду, зазначав про підробку підпису ОСОБА_2 у зворотніх повідомленнях про вручення судових повісток, проте вони були проігноровані апеляційним судом.
 
Вважає, що зазначені вище порушення норм процесуального права допущені судом першої інстанції, вплинули на висновок районного суду, що призвело до неправильного вирішення спору в цілому. Апеляційний суд, в порушення вимог процесуального закону, не надав належної правової оцінки доводам апеляційної скарги та безпідставно залишив без змін незаконне рішення суду першої інстанції.
Звертає увагу на те, що судами фактично визнано за ОСОБА_7 право власності на спірне майно, яке і так зареєстровано за ним в установленому законом порядку. Одночасно заявник зазначає, що той факт, що спірне майно належало ОСОБА_7 на праві особистої приватної власності не підтверджений жодними доказами.
 
Також заявник вказує на те, що суди безпідставно розглянули справу в порядку окремого провадження.
 
Зауважує, що апеляційний суд безпідставно зазначив, що належність спірного майна особисто ОСОБА_7 не оспорюється сторонами, оскільки ОСОБА_2 шляхом звернення до суду з відповідною заявою доводить факт її спільного проживання з померлим та, як, наслідок, належність спірного майна їй та ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності подружжя. 
 
Звертає увагу на те, що ОСОБА_2 з кінця 2005 року проживала в належному ОСОБА_7 житловому будинку, що можуть підтвердити численні свідки. Факт спільного проживання ОСОБА_2 з ОСОБА_7 підтверджується також народженням їх спільного сина ОСОБА_5 .
 
У липні 2019 року представник ОСОБА_1 - ОСОБА_8 засобами поштового зв`язку надіслала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 , в якому зазначає про необґрунтованість та безпідставність її доводів, а також про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Вказує на те, що підставою для звернення ОСОБА_1 до суду з зазначеним вище позовом, є численні судові спори, в яких ОСОБА_2 намагалась довести факт їх спільного проживання з ОСОБА_7 та надати майну померлого статусу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, чим позбавляє позивача реалізувати своє право на спадщину. 
 
Звертає увагу на те, що позов ОСОБА_2 , однією з вимог якого було встановлення факту її спільного проживання з ОСОБА_7 з 2005 року, залишено без задоволення. Рішення у цій справі набрало законної сили.
 
Рух справи у суді касаційної інстанції
 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями Верховного Суду від 19 грудня 2018 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 передано на розгляду судді-доповідачу Фаловській І. М.
 
Ухвалою Верховного Суду від 21 грудня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року, витребувано матеріали цивільної справи № 201/10050/17 із суду першої інстанції та надано учасникам справи строк на подання відзивів на касаційну скаргу.
 
У лютому 2019 року матеріали справи № 201/10050/17 надійшли до Верховного Суду.
 
Розпорядженням керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 13 квітня  2020 року № 994/0/226-20 у зв`язку з рішенням зборів суддів Касаційного цивільного суду від 02 квітня 2020 року № 1 призначено повторний автоматизований розподіл касаційної скарги представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 .
 
Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13 квітня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 та матеріали справи № № 201/10050/17 передано на розгляд судді-доповідачу Гулейкову І. Ю.  
 
Ухвалою Верховного Суду від 18 червня 2020 року справу № 201/10050/17 призначено до судового розгляду.
 
Позиція Верховного Суду 
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» (далі - Закон № 460-ІХ).
 
Згідно з пунктом 2 Розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 460-ІХ касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги) під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги та позиції інших учасників справи, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Фактичні обставини справи
 
Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_7 , який є батьком позивача ОСОБА_1 , помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після смерті ОСОБА_7 відкрилась спадщина на належне йому майно.
 
Із заявами про прийняття спадщини до приватного нотаріуса Павлоградського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Іщик М. В. звернулися: донька померлого ОСОБА_9 , його батьки та ОСОБА_2 , яка діяла в інтересах сина ОСОБА_5 . 
 
Також встановлено, що в період з листопада 1984 року до 24 квітня 2005 року ОСОБА_7 перебував в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_10 . 
 
Доказів перебування ОСОБА_7 в зареєстрованому шлюбі після 21 квітня 2005 року судом не здобуто.
 
На час відкриття спадщини після смерті ОСОБА_7 , останньому належало наступне майно:
 
 - нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , яке складається з: житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що належав ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування від 09 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Юрченко Л. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 4932, та земельна ділянки загальною площею 0,1434 га, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі рішення 17 сесії 24 скликання Кіровської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області від 31 серпня 2004 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 26 листопада 2004 року; земельної ділянки загальною площею 0,150 га, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування земельної ділянки від 19 серпня 2004 року, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку, зареєстрованим в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі від 26 листопада 2004 року; 
 
 - нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , а саме: житловий будинок, загальною площею 79,50 кв. м, житловою площею 53,40 кв. м, та земельна ділянка під ним, що належали ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору дарування від 04 червня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Кудрявцевою Т. М., зареєстрованого в реєстрі під № 1681; 
 
 - нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , яке складається з частини незавершеної будівництвом адміністративної будівлі літ. «А-5» (ступінь готовності 75 %), підпірної стінки № 3, загальною площею 5 671,5 кв. м, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 09 листопада 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вербою В. М., зареєстрованого у реєстрі за № 4818; 
 
 - нерухоме майно, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке складається з: домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), а саме: житловий будинок літ. «А», загальною площею 262,1 кв. м, житловою площею 123,6 кв. м, господарські будівлі та споруди: зливна яма літ. «з. я.», огорожа № 1-4, що належало ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3992; земельної ділянки загальною площею 0,1500 га, що належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3997; земельної ділянки загальною площею 0,0553 га, яка належала ОСОБА_7 на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 17 листопада 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В. В., зареєстрованого в реєстрі за № 3997; 
 
 -  автомобіль марки ВАЗ-21063, 1985 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 ; 
 
 -  автомобіль марки Honda CRV, 2008 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_2 ; 
 
 -  автомобіль марки Mersedes Benz S 500, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_3 ; 
 
 -  автомобіль марки Volkswagen Multivan, 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_4 ; 
 
 -  грошові кошти у розмірі 650 000,00 дол. США, які знаходяться в сейфовій скриньці № 122 в сейфі № 4 у відділенні «Центральне» ПАТ «Банк Кредит Дніпро» на підставі договору від 11 вересня 2014 року та додаткової угоди до нього від 04 вересня 2015 року, укладених між ОСОБА_7 та ПАТ «Банк Кредит Дніпро».
 
Звертаючись до суду з указаним позовом,  ОСОБА_1 вказувала на те, що спірне рухоме та нерухоме майно, що увійшло до складу спадщини після смерті ОСОБА_7 , належало йому на праві особистої приватної власності, тому просила суд встановити даний факт.
 
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й суд апеляційної інстанції, виходив із того, що частина майна померлого ОСОБА_7 набута ним за договорами дарування, частину майна придбано хоча і під час перебування останнім в зареєстрованому шлюбі, проте за його особисті кошти, що доведено позивачем. 
 
Право власності на іншу частину спірного майна спадкодавець набув, не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, що підтверджено наявними в матеріалах справи доказами. 
 
Зазначені вище обставини, на думку суду першої інстанції, свідчать про те, що спірне нерухоме майно, транспортні засоби та грошові кошти є особистою приватною власність ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 
Із такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій Верховний Суд повністю погодитись не може з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та їх нормативно правове обґрунтування
 
Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
 
За змістом статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу.
 
Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право.
 
При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково.
 
Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 ЦК України.
 
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту  прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
 
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. 
 
Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенції). Так, у рішенні від   15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.
 
Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
 
Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.
 
Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом.
 
Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
 
Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства.
 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
 
Згідно зі статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
 
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
 
Часом відкриття спадщини є день смерті спадкодавця (частина друга статті 1220 ЦК України).
 
Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження.
 
Предметом позову у цій справі по суті є встановлення факту належності                     спадкодавцю ОСОБА_7 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , майна на праві особистої приватної власності, а також віднесення цього майна до складу його спадщини. 
 
Частиною четвертою статті 25 ЦК України передбачено, що в момент смерті фізичної особи її цивільна правоздатність припиняється.
 
Тобто, суд не може вирішували питання про права особи, яка не є стороною процесу та у зв`язку зі смертю не має цивільної процесуальної правоздатності і дієздатності.
 
Разом з тим, вирішуючи спір, який виник між сторонами цієї справи, суди першої та апеляційної інстанцій на вказане уваги не звернули і усупереч вимогам статті 25 ЦК України вирішили питання про права особи ( ОСОБА_7 ), цивільна процесуальна правоздатність і дієздатність якої припинена у зв`язку з її смертю, що є підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.
 
Крім того, Верховний Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту порушеного права шляхом встановлення факту належності майна померлому на праві особистої приватної власності не є ефективним засобом відновлення порушеного права позивача, адже дійсною метою цього позову є захист права позивача на отримання спадщини.
 
Разом з тим позивач не позбавлена можливості захистити свої права в інший передбачений законом спосіб, зокрема шляхом визнання права власності на майно в порядку спадкування, тощо.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Відповідно до частин першої, третьої та четвертої статті 412 ЦПК України (в редакції, чинній на час подання касаційної скарги)  підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Оскільки у справі не вимагається збирання або додаткова перевірка чи оцінка доказів, обставини справи встановлені судами повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, тому Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, рішення судів першої й апеляційної інстанцій скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позову з підстав, наведених у мотивувальній частині цієї постанови.
 
Розподіл судових витрат
 
Статтею 416 ЦПК України передбачено, що суд касаційної інстанції в постанові розподіляє судові витрати.
 
Відповідно до змісту частин першої та другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача.
 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
З огляду на висновок Верховного Суду щодо суті касаційної скарги та відмову у задоволенні позову, судові витрати по сплаті судового збору за подачу позовної заяви у загальному розмірі 8 000,00 грн, стягнуті з відповідачів на користь позивача на підставі оскаржуваного рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року, підлягають поверненню відповідачам у повному обсязі.
 
Керуючись статтями 141, 409, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу представника ОСОБА_5 - ОСОБА_6 задовольнити.
 
Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 серпня 2017 року та постанову Дніпровського апеляційного суду від 21 листопада 2018 року скасувати та ухвалити нове рішення. 
 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 (особисто та як правонаступника ОСОБА_4 ), ОСОБА_5 в особі законного представника ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, відмовити. 
 
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та як законний представник малолітнього ОСОБА_5 , і ОСОБА_3 , яка діє в своїх інтересах та як правонаступник ОСОБА_4 , судові витрати по сплаті судового збору у розмірі по 4 000,00 грн кожній.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий	О. В. Ступак      	
Судді:	І. Ю. Гулейков      	
 	А. С. Олійник      	
 	Г. І. Усик  	
 	   	
 	В. В. Яремко