Постанова
Іменем України
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 554/1480/15-ц
провадження № 61-41555св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Крата В. І. (суддя-доповідач), Дундар І. О., Краснощокова Є. В.,
 
учасники справи:
позивач – квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України,
відповідачі: ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України на постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року у складі колегії суддів: Пікуля В. П., Одринської Т. В., Панченка О. О.,
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
У лютому 2015 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави Міністерства оборони України (далі – квартирно-експлуатаційний відділу м. Полтави) звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України.
 
Позов мотивовано тим, що на підставі доручення Міністра оборони України від 12 листопада 2013 року № 13056, офіцерами відділення виявлення та розслідування корупційних правопорушень у зонах діяльності відділу по боротьбі з корупцією Південного територіального управління Військової служби правопорядку м. Полтави з представниками квартирно – експлуатаційного відділу м. Полтави проведена перевірка законності заселення та проживання громадян у службовому житлі Збройних Сил України та Міністерства оборони України. На підставі дозволу командира військової частини НОМЕР_1 квартирно – експлуатаційного відділу м. Полтави у 2008 році ОСОБА_1 та її чоловікові ОСОБА_4 , які працювали в Управлінні Служби безпеки України в Полтавській області , було надано тимчасове житло у кімнаті № НОМЕР_2 гуртожитку позивача за адресою: АДРЕСА_1 . На момент подання позову у вищевказаній кімнаті гуртожитку зареєстровані: ОСОБА_1 , її син ОСОБА_2 та батько колишнього чоловіка ОСОБА_3 . Відповідачі на обліку як особи, які потребують поліпшення житлових умов у Збройних Силах України не перебувають. На даний час гуртожиток реконструйовано та він набув статусу житлового будинку, перебуває на балансі квартирно – експлуатаційного відділу м. Полтави, а тому відповідачі не мають законних підстав на проживання у ньому і зобов`язані звільнити займане житлове приміщення. Кімната № 20, де тимчасово мешкали відповідачі, реконструйована у житловому будинку в АДРЕСА_1 , є двокімнатною квартирою АДРЕСА_2 .
 
Квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави просив:
виселити з житлового будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 її сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року, позовні вимоги квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України задоволено повністю та вирішено виселити з житлового будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_3 , ОСОБА_1 її сина ОСОБА_2 , ОСОБА_3 без надання іншого житлового приміщення.
 
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 листопада 2016 року касаційну скаргу ОСОБА_3 , ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_2 відхилено, рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 13 липня 2015 року залишено без змін.
 
У грудні 2015 року заява ОСОБА_1 подала заяву про перегляд рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2015 року за нововиявленими обставинами.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2018 року заяву ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2015 року у цивільній справі за позовом Квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України задоволено:
 
Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2015 року у цивільній справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України скасовано.
 
У задоволенні позову квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтава до ОСОБА_1 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виселення з будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України відмовлено в повному обсязі.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що адміністративна будівля по АДРЕСА_1 ніколи не мала і немає статусу гуртожитку. У сфері житлового права гуртожитком визнається спеціально споруджений або переобладнаний для цієї мети жилий будинок (частина будинку), який зареєстрований як гуртожиток у виконавчому органі відповідної ради або державній адміністрації і призначений для тимчасового проживання громадян у період роботи (служби) або навчання. У 2008 році на підставі усного дозволу командира військової частини НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_4 (шлюб між останніми розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 листопада 2013 року) було надано на час роботи в Управлінні Служби безпеки України в Полтавській області вивільнені нежитлові приміщення учбових аудиторій будівлі № 11 військового містечка № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 для переобладнання власними силами для подальшого проживання. У 2012 році на підставі наказу Міністра оборони України від 22.03.2012 року № 155 будівлю № 11 військового містечка № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 реконструйовано під житловий будинок. Вселення відповідачів ОСОБА_1 та членів її сім`ї ( ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ) у житловий будинок за адресою АДРЕСА_3 , також і реєстрація осіб за вказаною адресою, відбулись правомірно, підстави вважати самоправним зайняття відповідачами вказаного житлового приміщення – відсутні, оскільки будинок на момент вселення не мав статусу гуртожитку. Отримання колишнім чоловіком відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_4 службового приміщення у встановленому законом порядку за іншою адресою також не спростовує правомірності вселення відповідачів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та проживання у житловому приміщенні за адресою АДРЕСА_3 . З матеріалів справи вбачається, що за відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не зареєстровано на праві власності житлових приміщень. При розгляді справ щодо захисту права кожного на житло Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла; при втручанні у право на повагу до житла необхідно враховувати не тільки підстави, передбачені в національному законодавстві, але й повинно відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанцій
 
Постановою Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2018 рокуапеляційну скаргу представника квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Лутченка Я. О. залишено без задоволення. Рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 28 вересня 2018 року залишено без змін.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що на час вселення відповідачів у будівлю, будинок не мав статусу гуртожитку, він використовувався як готель для військовослужбовців, відповідачі були прописані за адресою будинку і проживають у ньому. Тобто відсутні підстави передбачені в статті 132 ЖК для виселення відповідачів, які вселилися до житлового приміщення ще до набуття будинком, у якому воно розташовано, статусу гуртожитку. Згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відсутні законні підстави для задоволення позовних вимог, а саме виселення ОСОБА_1 , її сина ОСОБА_2 , а також ОСОБА_3 з житлового будинку відомчого житлового фонду Міністерства оборони України за адресою: АДРЕСА_3 , без надання іншого житлового приміщення.
 
Аргументи учасників справи
 
У січні 2019 року квартирно-експлуатаційний відділ м. Полтави подав касаційну скаргу в якій просить скасувати постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 грудня 2018 року та залишити в силі рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 04 червня 2015 року.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що особи, які не перебувають на обліку осіб Збройних Сил України, які потребують поліпшення житлових умов в Полтавському гарнізоні та заселилися без видачі їм ордеру, не мають жодних законних підстав на проживання у відомчому житловому будинку Міністерства оборони України та підлягають виселенню у судовому порядку. Апеляційний суд не врахував, що згідно з рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 02 лютого 2015 року було скасовано рішення Октябрського районного суду м. Полтави від 19 листопада 2014 року та відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави про визнання користування житловим приміщенням, в саме кімнатою АДРЕСА_4 . У 2014 році, ОСОБА_1 , поставлена на облік як особа, що потребує поліпшення житлових умов, в Управлінні Служби безпеки України Полтавської області, а не в Полтавському гарнізоні Збройних Сил України у спірному житловому приміщенні. Також наявність реєстрації сама по собі не надає права на проживання у ньому.
 
У березні 2019 року ОСОБА_1 подала відзив на касаційну скаргу, підписаний представником ОСОБА_5 , в якому просила касаційну скаргу залишити без задоволення, а постанову апеляційного суду Полтавської області від 20 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Відзив на касаційну скаргу мотивовано тим, що судами, зокрема у рішенні апеляційного суду Полтавської області у справі № 554/7986/14-ц від 08 жовтня 2015 року, встановлено що будівля за адресою АДРЕСА_1 ніколи не мала статусу гуртожитку. Однак позивач у своїй касаційній скарзі продовжує вказувати на те, що будівля за адресою АДРЕСА_1 на час вселення відповідачів мала статус гуртожитку, що не відповідає дійсності та спростовується рішеннями судів, що набрали законної сили.
 
Рух справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 06 лютого 2019 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У пункті 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» від 15 січня 2020 року № 460-IX, який набрав чинності 08 лютого 2020 року, встановлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
Позиція Верховного Суду
 
Колегія суддів відхиляє аргументи, які викладені у касаційній скарзі, з таких мотивів.
 
Суди встановили, що у 2008 році на підставі дозволу командира військової частини НОМЕР_1 відповідачу ОСОБА_1 та її чоловіку ОСОБА_4 було надано на час роботи в Управлінні Служби безпеки України в Полтавській області вивільнені нежитлові приміщення учбових аудиторій будівлі № 11 військового містечка № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 для переобладнання власними силами для подальшого проживання. У 2012 році на підставі наказу Міністра оборони України від 22 березня 2012 року № 155 будівлю № 11 військового містечка № НОМЕР_3 по АДРЕСА_1 реконструйовано під житловий будинок.
 
Шлюб між  ОСОБА_1 та ОСОБА_4 розірвано на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 11 листопада 2013 року.
 
01 березня 2011 року між Квартирно-експлуатаційним відділом м. Полтава та відповідачем ОСОБА_1 було укладено Договір № 12 про надання послуг по утриманню гуртожитку та відшкодування витрат за надані комунальні послуги, відповідно до якого КЕВ м. Полтава (як Балансоутримувач) надав ОСОБА_1 (Квартиронаймач) у тимчасове користування житлове приміщення загальною площею 69,9 кв. м. Предметом договору є забезпечення Балансоутримувачем надання послуг з утримання гуртожитку, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньо-будинкових мереж, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів у гуртожитку за адресою АДРЕСА_1 , а Квартиронаймач оплачує Балансоутримувачу кошти за експлуатаційні витрати по утриманню гуртожитку та надані комунальні послуги згідно з установленими тарифами. Договір укладено з 01 січня 2011 року по 31 грудня 2011 року, з відповідною пролонгацією на той самий строк, якщо за місяць до закінчення його строку однією із сторін не буде письмово заявлено про розірвання або необхідність перегляду. Умови дострокового розірвання передбачені пунктом 6.3 Договору, у разі: переходу права користування гуртожитком до іншої особи; невиконання сторонами умов цього договору.
 
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).
 
Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі – Конвенція) кожен має право на повагу до свого житла, а органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
 
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року).
 
Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року).
 
Європейський суд з прав людини вказав, що«коли національні органи судової влади дійшли висновку, що вселення не відповідало чинним правовим положенням, вони надали цьому аспекту першочергове значення, жодним чином не врівноваживши його з аргументами заявників, що цей захід покладе на них надмірний тягар. Крім того, жодним чином не було розглянуто такі питання, як те, що з моменту вселення заявників разом із другим заявником до спірного житлового приміщення пройшло дванадцять років; та, що заявники виконали все, що від них вимагалось для належної реєстрації компетентним органом влади їх наймачами та, що протягом усього відповідного періоду вони добросовісно сплачували всі платежі, пов`язані з найманням. Підхід, застосований національним судами, сам по собі є проблематичним, оскільки він призвів до того, що вони не оцінили пропорційність виселення заявників. Із цього приводу суд звертає увагу на аргумент Уряду, що будь-яке право на тимчасове зайняття відповідного житлового приміщення було тісно пов`язане зі статусом військовослужбовця другого заявника та, що це право було втрачено у зв`язку з його звільненням з військової служби. Суд у принципі готовий визнати, що цей аргумент міг бути важливим для вирішення питання щодо пропорційності. Проте його не було включено до обґрунтування національного суду, який ухвалив рішення про виселення. Отже, аргументи Уряду з цього приводу мають бути відхилені. Суд уже констатував порушення статті 8 Конвенції в інших справах, коли у контексті провадження щодо виселення заявники не могли вимагати здійснення оцінки пропорційності такого втручання. Суд не знаходить підстав, щоб дійти іншого висновку у цій справі. Отже, Суд доходить висновку, що було порушення статті 8 Конвенції» (SADOVYAK v. UKRAINE, № 17365/14, § 32 - 35, ЄСПЛ, від 17 травня 2018 року).
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18) зроблено висновок, що «виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Принцип пропорційності у розумінні ЄСПЛ полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазначає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування у судовому рішенні фактичних підстав застосування приписів законодавства, навіть якщо формальні вимоги були дотримані, може серед інших чинників братися до уваги при вирішенні питання про те, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення відносно такої особи статті 8 Конвенції».
 
Суди встановили, що за відповідачами ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 не зареєстровано на праві власності житлових приміщень.
 
За таких обставин, апеляційний суд обґрунтовано залишив рішення суду першої інстанції без змін.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що оскаржена постанова апеляційного суду прийнята без додержання норм матеріального та процесуального права та зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень Верховного Суду. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а оскаржену постанову апеляційного суду залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400 та 410 (в редакції, чинній станом на 07 лютого 2020 року), 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м. Полтави Міністерства оборони України залишити без задоволення.
 
Постанову Полтавського апеляційного суду від 20 грудня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                              В. І. Крат
 
І. О. Дундар
 
Є. В. Краснощоков