ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 вересня 2020 року                                                 м. Херсон

справа № 665/1155/19 
провадження № 22-ц/819/579/20 

Херсонський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого (суддя-доповідач)	Пузанової Л.В.,	
суддів:	Склярської І.В.,	
  	Чорної Т.Г.,	
секретар	Геленко А.М.,  	

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Херсоні апеляційну скаргу Григорівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області на рішення Чаплинського районного суду Херсонської області в складі судді Березнікова О.В. від 26 листопада 2019 року  в справі за позовом ОСОБА_1 до Чаплинської районної державної адміністрації, треті особи: Фермерське господарство «Павелків П.М.» та Григорівська сільська рада Чаплинського району Херсонської області, про скасування розпорядження ,
встановив: 

У липні 2019 року  ОСОБА_1  звернувся до суду з позовом до Чаплинської районної державної адміністрації, третя особа: Фермерське господарство «Павелків П.М.» про скасування розпорядження.
В обґрунтування позову зазначив, що розпорядженням голови Чаплинської районної державної адміністрації від 09.06.2015 року № 201 вилучено із землекористування надану йому в постійне користування земельну ділянку державної власності сільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Іванівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області.
Не погодившись із зазначеним розпорядженням, він звернувся до Чаплинської районної державної адміністрації Херсонської області з клопотанням про відміну пункту 3 відповідного розпорядження та про виключення його із списку додатку до нього.
Листом від 26 жовтня 2018 року Чаплинська районна державна адміністрація відмовила у задоволенні клопотання, зазначивши, що вказане розпорядження вичерпало свою дію виконанням, а саме: припинено право постійного користування вказаною земельною ділянкою, її вилучено та віднесено до земель запасу, через що припинилась дія прав землекористувача. 
В подальшому він звернувся із заявою до Управління з контролю за використанням та охороною земель Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області для проведення перевірки з питань дотримання вимог земельного законодавства при прийнятті Чаплинською районною державною адміністрацією вказаного розпорядження.
За результатом проведеної перевірки, 22.12.2018 року державним інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотримання вимог земельного законодавства України про охорону земель на території Херсонської області Марченком Ю.П. складено акт перевірки про те, що розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 09.06.2015 року № 201 «Про вилучення земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні громадян» видане з порушенням вимог земельного законодавства, а саме: статей 122, 125, 142, 149 Земельного кодексу України. 
Посилаючись на те, що спірне розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації винесене всупереч вимогам визначеного статтею 149 Земельного кодексу України порядку вилучення земельних ділянок, зокрема, рішення про вилучення земельної ділянки органом державної влади не приймалось, заяв з приводу відмови від права постійного користування земельною ділянкою в установленому законом порядку до власника земельної ділянки ним не подавалось; державна реєстрація речових прав не скасована, а державний акт на право постійного користування земельною ділянкою є дійсним, тому переведення спірної земельної ділянки до земель запасу є передчасним, позивач просив суд скасувати розпорядження голови Чаплинської районної державної адміністрації від 09.06.2015 року № 201, «Про вилучення земельних ділянок, які перебувають у постійному користуванні громадян» в частині вилучення із землекористування земельної ділянки державної власності сільськогосподарського призначення, яку надано у постійне користування ОСОБА_1 , відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ХС № 013001 від 26 січня 1996 року, зареєстрованого в книзі записів державних актів за № 200, на території Іванівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області, для ведення фермерського господарства.
Рішенням суду від 22 жовтня 2019 року позов задоволено.
В апеляційній скарзі Григорівська сільська рада Чаплинського району Херсонської області, зазначивши, що є особою, яка не брала участі у справі, проте оскаржуваним рішенням на користь позивача вирішено питання щодо земельної ділянки, яка перебуває у власності Присиваської територіальної громади, повноваженим представником якої є Григорівська сільська рада, просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду щодо відсутності у Чаплинської районної державної адміністрації повноважень на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності, а також щодо незаконності її дій при винесенні відповідного розпорядження, не відповідають обставинам справи, зокрема щодо відсутності рішення про передачу вилученої земельної ділянки у власність або у користування, та зроблені без врахування положень статей 122 та 149 Земельного кодексу України, якими врегульовано спірне питання. 
Крім того вважає помилковим висновок суду першої інстанції про порушення вимог статті 149 Земельного кодексу України при віднесенні вилученої земельної ділянки до складу земель запасу району, оскільки згідно Класифікації видів цільового призначення земель, затвердженого Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 року № 548, до земель запасу віднесено земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам, а тому такі ділянки можуть перебувати у запасі 
У письмових відзивах на апеляційну скаргу ОСОБА_1 та Фермерське господарство «Павелків П.М.» викладені в ній доводи не визнали, рішення суду першої інстанції просять залишити без змін.
Заслухавши доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, визначених статтею 367 ЦПК України, апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ зробив висновок про те, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Рішення суду мотивовано тим, що за наслідками видачі головою Чаплинської райдержадміністрації розпорядження від 09.06.2015 року №201 рішення про припинення права постійного користування земельними ділянками ОСОБА_1 не приймалося, державна реєстрація речових прав не скасована, а тому відсутні підстави вважати, що оскаржуване розпорядження можливо було виконати шляхом переведення земельної ділянки позивача до земель запасу без скасування державної реєстрації таких прав.
В процесі розгляду справи суд встановив, що рішенням виконавчого комітету Чаплинської районної Ради народних депутатів Чаплинського району Херсонської області від 18 квітня 1995 року №52 ОСОБА_1 надано у постійне користування земельну ділянку площею 33,8га, розташовану на території Іванівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області, для ведення селянського (фермерського) господарства.
На підставі зазначеного рішення 25 січня 1996 року ОСОБА_1 видано державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХС № 013001, який зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №200 (а.с.8).
У жовтні 1996 року ОСОБА_1 заснував Фермерське господарство «Павелків П.М.», відповідно до Статуту якого фермерське господарство господарську діяльність здійснює на земельній ділянці сільськогосподарського призначення в межах адміністративної території Іванівської сільської ради Чаплинського району, зокрема, на підставі державного акту про право постійного користування землею серії ІІ-ХС №013001, виданого на підставі рішення виконавчого комітету Чаплинської районної Ради народних депутатів Чаплинського району Херсонської області від 18 квітня 1995 року №52 (а.с.46-55).
На час вирішення судами справи Фермерське господарство «Павелків П.М.» зареєстровано в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с.47).
Розпорядженням голови Чаплинської районної державної адміністрації від 09.06.2015 року №201 наведена вище земельна ділянка вилучена із постійного користування ОСОБА_1 у зв`язку із добровільною відмовою землекористувача від подальшого користування.
Цим же розпорядженням земельна ділянка віднесена до складу земель запасу району в межах Іванівської та Скадовської сільських рад, а державний акт на право постійного користування землею серії ІІ-ХС № 013001 від 25 січня 1996 року вирішено вважати недійсним (а.с.7).
Підставою для вилучення земельної ділянки голова Чаплинської райдержадміністрації вважав заяву ОСОБА_1 від 07.05.2015 року, належним чином засвідчена копія якої долучена до матеріалів справи (а.с.40, 248).
Позивач заперечує факт відмови від користування земельною ділянкою та стверджує про те, що спірна земельна ділянка до цього часу використовується фермерським господарством за її призначенням.
До апеляційної скарги Григорівська сільська рада Чаплинського району Херсонської області, яка є адміністративним центром Присиваської сільської об`єднаної територіальної громади, додала наказ Головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 21.12.2018 року №4548-сг, яким Присиваській сільській об`єднаній територіальній громаді у комунальну власність передані земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності загальною площею 4 603,1411га, які розташовані на території Чаплинського району Херсонської області згідно з переліком, в тому числі земельні ділянки площею 63, 6734га, розташовані на території Іванівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області, серед яких- і спірна земельна ділянка.
Передача земельних ділянок із державної у комунальну власність відбулася 13 березня 2019 року, а зареєстровано право власності Присиваської сільської об`єднаної територіальної громади на земельні ділянки площею 63,6734га, що розташовані на території Іванівської сільської ради, 26 листопада 2019 року (а.с.108-121).
Відповідно до положень статті 148-1 Земельного кодексу України у разі переходу права власності на земельну ділянку, що перебуває у постійному користуванні, від держави до територіальної громади або від територіальної громади до держави до набувача земельної ділянки переходять права та обов`язки власника земельної ділянки за правовідносинами постійного користування нею.
Враховуючи, що з 26 листопада 2019 року у Присиваської сільської об`єднаної територіальної громади виникли права та обов`язки власника спірної земельної ділянки за правовідносинами із позивачем щодо постійного користування нею, колегія суддів вважає, що ухваленим у справі рішенням вирішено питання про її як власника права, інтереси та обов`язки, в тому числі щодо можливості розпорядження земельною ділянкою в порядку, визначеному главою 21 Земельного кодексу України, а тому Григорівська сільська рада як адміністративний центр об`єднаної територіальної громади має право апеляційного оскарження ухваленого судом рішення.
 Статтею 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
 Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
 Частиною першою статті 19 ЦПК України  установлено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
 Отже, за загальним правилом, у порядку цивільного судочинства суди вирішують справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у яких хоча б одна зі сторін є фізичною особою, зокрема спори, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також із інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу (далі-ГПК) України юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.
Згідно із пунктами 1 і 6 частини першої статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні правочинів у господарській діяльності, крім правочинів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, а також у спорах щодо правочинів, укладених для забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці; справи у спорах щодо права власності чи іншого речового права на майно (рухоме та нерухоме, в тому числі землю), реєстрації або обліку прав на майно, яке (права на яке) є предметом спору, визнання недійсними актів, що порушують такі права, крім спорів, стороною яких є фізична особа, яка не є підприємцем, та спорів щодо вилучення майна для суспільних потреб чи з мотивів суспільної необхідності, а також справи у спорах щодо майна, що є предметом забезпечення виконання зобов`язання, сторонами якого є юридичні особи та (або) фізичні особи - підприємці.
 Тож розмежування компетенції судів з розгляду земельних спорів послідовно здійснювалося законодавцем відповідно до їх предмета та суб`єктного складу учасників, змісту правовідносин, щодо яких виник спір.
Вирішення спорів щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень при реалізації ними управлінських функцій у сфері земельних правовідносин віднесено до компетенції адміністративних судів, земельні спори про захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, сторонами в яких є насамперед юридичні особи та фізичні особи - підприємці, розглядаються господарськими судами, а інші - за правилами цивільного судочинства.
 За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.
 Позивачами є особи, які подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного, невизнаного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Відповідачами є особи, яким пред`явлено позовну вимогу .
 У справі, що розглядається, ОСОБА_1 посилався в позові на порушення свого права на земельну ділянку, надану йому для організації та ведення фермерського господарства, на якій ним і було створено Фермерське господарство «Павелків П.М.».
 Згідно із частиною першою статті 51 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, діючого на момент створення ФГ «Павелків П.М.») громадяни, які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство (включаючи й тих, хто переїздить з іншої місцевості), для одержання земельної ділянки у власність або користування подають до сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки заяву, яку підписує голова створюваного селянського (фермерського) господарства.
 Відповідно до положень статті 7 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, діючого на момент створення ФГ «Павелків П.М.») користування землею може бути постійним або тимчасовим.У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства.
  Згідно із частиною першою статті 23 Земельного кодексу України (у редакції Закону від 13 березня 1992 року, діючого на момент створення ФГ «Павелків П.М.») право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
З наведеного нормативного регулювання вбачається, що на момент надання земельної ділянки ОСОБА_1 , земельна ділянка на праві постійного землекористування для ведення селянського фермерського госпордарства надавалась не як громадянину України, а як спеціальному суб`єктові - голові створюваного селянського (фермерського) господарства.
  Відповідно до частин першої, другої статті 9 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2009-XII «Про селянське (фермерське) господарство» (у редакції Закону від 23 липня 1993 року № 3312-XII, діючого на момент створення ФГ «Павелків П.М.»; втратив чинність 29 липня 2003 року - з моменту набрання чинності Законом України від 19 червня 2003 року № 973-IV «Про фермерське господарство») після одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування землею або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, селянське (фермерське) господарство підлягає у 30-денний термін державній реєстрації у Раді народних депутатів, що передала у власність чи надала у користування земельну ділянку, тобто за місцем розташування земельної ділянки. Після відведення земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання Державного акта на право приватної власності на землю, Державного акта на право постійного користування або укладення договору на тимчасове користування землею, в тому числі на умовах оренди, та державної реєстрації селянське (фермерське) господарство набуває статусу юридичної особи.
  Звідси законодавством, чинним на момент створення СФГ «Павелків П.М.», було передбачено одержання земельної ділянки як обов`язкової умови для набуття правосуб`єктності СФГ як юридичної особи. Водночас одержання громадянином державного акта, яким посвідчувалося право на земельну ділянку для ведення СФГ, зобов`язувало таку фізичну особу в подальшому подати необхідні документи до відповідної місцевої ради для державної реєстрації СФГ. Тобто закон не передбачав права громадянина використовувати земельну ділянку, надану йому в користування для ведення СФГ, без створення такого СФГ.
 19 червня 2003 року було прийнято новий Закон України № 937-IV «Про фермерське господарство» (далі - Закон № 937-IV), яким Закон України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII визнано таким, що втратив чинність.
  У статті 1 Закону № 937-IV вказано, що фермерське господарство є формою підприємницької діяльності громадян, які виявили бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, здійснювати її переробку та реалізацію з метою отримання прибутку на земельних ділянках, наданих їм у власність та/або користування, у тому числі в оренду, для ведення фермерського господарства, товарного сільськогосподарського виробництва, особистого селянського господарства, відповідно до закону.
 Згідно із частиною першою статті 5, частиною першою статті 7 Закону № 937-IV право на створення фермерського господарства має кожний дієздатний громадянин України, який досяг 18-річного віку та виявив бажання створити фермерське господарство. Надання земельних ділянок державної та комунальної власності у власність або користування для ведення фермерського господарства здійснюється в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.
  Фермерське господарство підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом для державної реєстрації юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, за умови набуття громадянином України або кількома громадянами України, які виявили бажання створити фермерське господарство, права власності або користування земельною ділянкою (стаття 8 Закону № 937-IV).
  Отже, й на сьогодні можливість реалізації громадянином права на створення фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) такій фізичній особі земельних ділянок для ведення фермерського господарства, що є обов`язковою умовою для державної реєстрації фермерського господарства.
  Фермерське господарство (у будь-якій його формі) ініціюється для подальшої діяльності з виробництва товарної сільськогосподарської продукції, її переробки та реалізації на внутрішньому і зовнішньому ринках, з метою отримання прибутку, що відповідає наведеному у статті 42 Господарського кодексу України визначенню підприємництва як самостійної, ініціативної, систематичної, на власний ризик господарської діяльності, що здійснюється суб`єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.
  Формування програми діяльності, залучення матеріально-технічних, фінансових та інших видів ресурсів, використання яких не обмежено законом, є складовими елементами здійснення підприємницької діяльності в розумінні статті 44 Господарського кодексу України. При цьому можливість реалізації громадянином права на здійснення підприємницької діяльності у вигляді фермерського господарства безпосередньо пов`язана з наданням (передачею) громадянину земельних ділянок відповідного цільового призначення.
  Ураховуючи законодавчі обмеження у використанні земельної ділянки іншим чином, ніж це передбачено її цільовим призначенням, а також правові наслідки використання чи невикористання земельної ділянки не за її цільовим призначенням, надана громадянину у встановленому порядку для ведення фермерського господарства земельна ділянка в силу свого правового режиму є такою, що використовується виключно для здійснення підприємницької діяльності, а не для задоволення особистих потреб. Суб`єктом такого використання може бути особа - суб`єкт господарювання за статтею 55 Господарського кодексу України.
 Аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду викладені в постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 320/5724/17, постанові від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18 та інших постановах.
  З аналізу приписів статей 1, 5, 7, 8 Закону № 937-IV можна зробити висновок, що після отримання земельної ділянки фермерське господарство має бути зареєстроване у встановленому законом порядку і з дати реєстрації набуває статусу юридичної особи. З цього часу обов`язки землекористувача здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому надавалася відповідна земельна ділянка для ведення фермерського господарства.
  Верховний Суд України, застосовуючи приписи статей 9, 11, 14, 16, 17, 18 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» № 2009-XII, який був чинним до 29 липня 2003 року, та статей 1, 5, 7, 8, 12 Закону № 937-IV, який набрав чинності 29 липня 2003 року, вважав, що після укладення договору тимчасового користування землею, у тому числі на умовах оренди, фермерське господарство з дати державної реєстрації набуває статусу юридичної особи, та з цього часу обов`язки землекористувача земельної ділянки здійснює фермерське господарство, а не громадянин, якому вона надавалась ( ухвали Верховного Суду України від 24 жовтня 2007 року у справі № 6-20859св07, від 10 жовтня 2007 року у справі № 6-14879св07, від 30 січня 2008 року у справі № 6-20275св07).
  Така практика застосування норм права щодо фактичної заміни у правовідносинах користування земельними ділянками орендаря й переходу обов`язків землекористувача земельних ділянок до фермерського господарства з дня його державної реєстрації є сталою та підтримується Великою Палатою Верховного Суду (аналогічні висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах від 13 березня 2018 року у справі № 348/992/16-ц, від 20 червня 2018 року у справі № 317/2520/15-ц, від 22 серпня 2018 року у справі № 606/2032/16-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 677/1865/16-ц, від 21 листопада 2018 року у справі № 272/1652/14-ц, від 12 грудня 2018 року у справі № 704/29/17-ц, 16 січня 2019 року у справі № 695/1275/17 та у справі № 483/1863/17, від 27 березня 2019 року у справі № 574/381/17-ц, від 03 квітня 2019 року у справі № 628/776/18).
З огляду на наведені вище положення законодавства після надання фізичній особі в користування земельної ділянки для ведення фермерського господарства та проведення державної реєстрації такого господарства користувачем наданої земельної ділянки є саме фермерське господарство, а тому й правовідносини щодо права користування такою земельною ділянкою є господарськими.
Оскільки фермерські господарства є суб`єктами господарювання, їхні земельні спори з іншими юридичними особами, зокрема з органом державної влади чи з органом місцевого самоврядування, щодо користування земельними ділянками, наданими із земель державної чи комунальної власності, належать до юрисдикції господарських судів.
Аналогічні висновки щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема від 13 березня 2018 року у справі №348/992/16-ц, від 22 серпня 2018 року у справі №606/2032/16-ц, від 16 січня 2019 року у справі №483/1863/17, №695/1275/17, від 13 листопада 2019 року у справі №628/773/18, від 01 квітня 2020 року у справі №320/5724/17, від 23 червня 2020 року у справі №922/989/18 та інших постановах. 
Оскільки суд першої інстанції наведені положення норм матеріального та процесуального права не врахував та розглянув по суті спір, що відноситься до юрисдикції господарського судочинства, ухвалене ним рішення підлягає скасуванню із закриттям провадження у справі з підстав, передбачених частиною першою статті 255 ЦПК України.
При цьому колегія суддів керується частиною другою статті 377 ЦПК України, відповідно до якої порушення правил юрисдикції загальних судів, визначених статтями 19-22 цього Кодексу, є обов`язковою підставою для скасування рішення незалежно від доводів апеляційної скарги, а також частиною четвертою зазначеної норми процесуального права та частиною першою статті 256 ЦПК України щодо роз`яснення позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду та він має право протягом десяти днів з дня отримання ним постанови апеляційного суду звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Оскільки провадження у справі підлягає закриттю з підстав порушення правил юрисдикції, суд апеляційної інстанції не наводить доводів, за якими він погодився або не погодився з висновками суду першої інстанції, мотивів прийняття або відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі та відзивах на апеляційну скаргу та висновків по суті спору.
Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Якщо інше не передбачено законом, у разі закриття провадження у справі судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина сьома статті 141 ЦПК України).
Пунктом 5 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду у разі закриття провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв`язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях. Таке клопотання до суду апеляційної інстанції не надходило.
На підставі викладеного, керуючись статтями 367, 374, 377 ЦПК України, суд
постановив:

Апеляційну скаргу Григорівської сільської ради Чаплинського району Херсонської області частково задовольнити. 
Рішення Чаплинського районного суду Херсонської області від 26 листопада 2019 року скасувати.
Провадження у справі №665/1155/19 закрити.
Роз`яснити позивачеві, що розгляд справи віднесено до юрисдикції господарського суду та він вправі протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися до апеляційного суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий                             Л.В. Пузанова

Судді:                                                                І.В. Склярська

                        Т.Г. Чорна

Повний текст постанови складено 02 жовтня 2020 року

Суддя Л.В. Пузанова