ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 червня 2020 р. 	Справа № 520/331/20	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
Головуючого судді:                                        Бершова Г.Є.,
суддів:                                                            Катунова В.В., Ральченка І.М.

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року по справі № 520/331/20(головуючий 1 інстанції Сліденко А.В.) за позовом ОСОБА_1 до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
Позивач, ОСОБА_1 , звернувся до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С.Бокаріуса в якому просив:
- визнати ненадання інформації по суті запитів та неправомірної відмови в наданні інформації посадовою особою Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса протиправними;
- зобов`язати надати інформацію за запитом від 19.12.2019 р.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що надана на запит відповідь не містила запитуваної публічної інформації, що є протиправною відмовою.
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року залишено без задоволення позов.
Позивач не погодився із таким рішенням суду першої інстанції та подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просив рішення скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 
В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач зазначає, що оскаржуване рішення винесено за наданими відповідачем завідомо недостовірними даними.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач зазначив, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про судову експертизу» Проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученням слідчого, прокурора, суду та у справах про адміністративні правопорушення здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються цим експертним установам з Державного бюджету України. Посилання апелянта на рішення суду відомості про які містяться в Єдиному Реєстрі судових рішень, в яких описуються стягнення коштів за проведення експертиз по кримінальним справам є цілком правдивим, але він не вказує, що ці кошти стягуються на користь Держави. 
Позивач надав відповідь на відзив в якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
Відповідно до ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України справа розглядається в порядку письмового провадження.
Розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи судове рішення у даній справі в межах доводів та вимог апеляційних скарг у відповідності до ч.1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України, дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено в суді апеляційної інстанції, що позивач - ОСОБА_1 , 19.12.2019р. звернувся до Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса з інформаційним запитом, у якому з посиланням на ст.ст.1,13,19,20 Закону України "Про доступ до публічної інформації" просив надати інформацію стосовно того, яка сума рахунку була виставлена відповідачем за проведенням експертиз по справах №643/3419/19, №643/16255/19, №643/3401/19, №640/5357/19, №640/20560/18, 640/20138/18. 
Листом від 24.12.2019 р. за №К-113/9 Інститут відмовив заявнику у наданні запитуваної інформації. Юридичною підставою відмови відповідач обрав положення п. 4 ч. 4 ст. 22 Закону України "Про доступ до публічної інформації , а фактичними підставами послугувало судження про те, що запитувана інформація відноситься до інформації з обмеженим доступом, оскільки усі запити позивача стосувалися експертиз про кримінальних справах, у яких ОСОБА_1 не є стороною справи.
Залишаючи без задоволення позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до п.2 ч.1ст.4 КАС публічно-правовий спір - це спір, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
За відсутності визначення у національному законі такої правової категорії як «управлінські функції» колегія суддів вважає, що управлінська діяльність охоплює сферу виконання функцій Держави у галузі публічної адміністрації, а саме: надання адміністративних послуг, здійснення державного нагляду (контролю), організації публічної служби і передбачає, що за складом учасників суспільних відносин одним із них обов`язково є або Держава Україна в особі компетентного органу, або особа, котрій законом делеговано виконання функцій Держави, тобто суб`єкт владних повноважень у розумінні п.7 ч.1 ст.4 КАС України - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Між тим, відповідно до ч.1 ст.68 КАС України експертом може бути особа, яка володіє спеціальними знаннями, необхідними для з`ясування відповідних обставин справи.
Аналогічне визначення експерта містять і положення ст.69 Кримінального процесуального кодексу України, і положення ст.72 Цивільного процесуального кодексу України.
Статтею 1 Закону України «Про судову експертизу» передбачено, що судова експертиза - це дослідження на основі спеціальних знань у галузі науки, техніки, мистецтва, ремесла тощо об`єктів, явищ і процесів з метою надання висновку з питань, що є або будуть предметом судового розгляду.
Згідно з ч.1 ст.10 цього ж закону судовими експертами можуть бути особи, які мають необхідні знання для надання висновку з досліджуваних питань.
Отже, ані за визначенням, ані за призначенням, ані за змістом діяльності, ані за результатами участі у суспільних правовідносинах ні експерт, ні експертна установа не можуть бути віднесені до кола суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої  статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір.
Здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначаються Законом України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон № 2939-VI).
Публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом (ч.1 ст.1 Закону № 2939-VI).
Відповідно до ч.2 ст.1 Закон № 2939-VIпублічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
Метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації (ч.1 ст.2 Закон № 2939-VI).
Статтею 4 Закону № 2939-VIпередбачено, що доступ до публічної інформації відповідно до цього Закону здійснюється на принципах: 1) прозорості та відкритості діяльності суб`єктів владних повноважень; 2) вільного отримання, поширення та будь-якого іншого використання інформації, що була надана або оприлюднена відповідно до цього Закону, крім обмежень, встановлених законом; 3) рівноправності, незалежно від ознак раси, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних або інших ознак.
Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону № 2939-VIзабезпечується, зокрема, систематичним та оперативним оприлюдненням інформації: в офіційних друкованих виданнях, на офіційних вебсайтах у мережі Інтернет; а також шляхом надання інформації на запити.
Відповідно до ст.13 Закону №2939-VIрозпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: 1) суб`єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб`єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов`язковими для виконання; 2) юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; 3) особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб`єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов`язаної з виконанням їхніх обов`язків; 4) суб`єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них (ч.1 ст.13); До розпорядників інформації, зобов`язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб`єкти господарювання, які володіють: 1) інформацією про стан довкілля; 2) інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; 3) інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров`ю та безпеці громадян; 4) іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією) (ч.2 ст.13); На розпорядників інформації, визначених у пунктах 2, 3, 4 частини першої та в частині другій цієї статті, вимоги цього Закону поширюються лише в частині оприлюднення та надання відповідної інформації за запитами (ч.3 ст.13); Усі розпорядники інформації незалежно від нормативно-правового акта, на підставі якого вони діють, при вирішенні питань щодо доступу до інформації мають керуватися цим Законом (ч.4 ст.13).
З наведених вище міркувань колегія суддів вважає, що експерт та експертна установа можуть бути віднесені до кола розпорядників публічної інформації виключно в частині інформації з приводу використання бюджетних коштів.
Між тим, поданий заявником запит стосувався іншого предмету, позаяк отримання суми коштів по рахункам за проведення експертиз у справах №643/3419/19, №643/16255/19, №643/3401/19, №640/5357/19, №640/20560/18, 640/20138/18 не відноситься до використання Інститутом бюджетних коштів, відносини з приводу чого хронологічно складаються вже після отримання коштів.
Текст запиту заявника не містить будь-якого обґрунтування існування у даному конкретному випадку суспільного інтересу.
Окремо колегія суддів звертає увагу, що перелічені у запиті заявника справи є кримінальними провадженнями.
Відповідно до ст.15 Закону України "Про судову експертизу" проведення судових експертиз державними спеціалізованими установами у кримінальних провадженнях за дорученнями слідчого, прокурора та суду здійснюється за рахунок коштів, які цільовим призначенням виділяються з Державного бюджету України.
Отже, чинним національним законом України не передбачено виставлення державною спеціалізованою установою будь-яких рахунків на відшкодування вартості експертиз у кримінальних провадженнях, проведених за дорученнями слідчого, позаяк законом передбачено інший порядок взаємодії установи виконавця експертизи та платника коштів.
Вказана обставина підтверджується листом Інституту від 02.03.2020 р.(а.с. 28)
Згідно із ч.1 ст.2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Отже, з наведеної норми процесуального закону слідує, що об`єктом судового захисту є суб`єктивне публічне право особи чи публічний інтерес особи, котрий підпадає під охорону закону.
У спірних правовідносинах заявнику запитувана ним інформація про рахунки не може бути надана так як її не існує.
Разом із тим, оскільки заявником було ініційовано спір у порядку Закону України "Про доступ до публічної інформації", то суд першої інстанції дійшов вірного висновку , що цей спір має бути розв`язаний по суті.
У силу правового висновку постанови Верховного Суду від 07.11.2019р. по справі №826/1647/16 (адміністративне провадження № К/9901/16112/18) обов`язковою умовою визнання протиправними дій є доведеність факту порушення цими діями прав та охоронюваних законом інтересів особи.
Отже, колегія суддів дійшла висновку, що у спірних правовідносинах Інститутом не було порушено суб`єктивних публічних прав заявника або охоронюваних законом публічних інтересів заявника у сфері обігу публічної інформації.
З огляду на встановлені у справі фактичні обставини та досліджені докази, колегія суддів вважає, що відповідач у спірних правовідносинах діяв на підставі та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, з дотриманням вимог ч.2 ст.2 КАС України.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Таким чином, колегія суддів вважає, що при прийнятті рішення суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо встановлення обставин справи і правильно застосував норми матеріального та процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги, з наведених підстав, висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст. 243, 250, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 326 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 02.03.2020 року по справі № 520/331/20 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя-доповідач 		Г.Є. Бершов 	
Судді	   	В.В. Катунов    І.М. Ральченко