ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/8690/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Патратій О.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 липня 2020 року                                                                         м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                             Ганечко О.М.,
суддів                                                                                              Василенко Я.М.,
 Шурка О.І.,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2020 у справі за адміністративним позовом Міністерства оборони України до Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби) про визнання протиправною та скасування постанови,
    ВСТАНОВИВ:

Міністерство оборони України звернулось до суду з адміністративним позовом до Міністерства юстиції України (Департамент державної виконавчої служби), в якому просило визнати протиправною та скасувати постанову державного виконавця від 30.03.2020             ВП № 61441311 про накладення штрафу в сумі 5100,00 грн.
В обґрунтування позовних вимог, Міністерство оборони України посилається на протиправність постанови про накладення штрафу, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження від 04.03.2020 надійшла до позивача лише 17.03.2020, тобто, вже з пропуском 3-х робочих днів. Натомість, Міністерство оборони України 20.03.2020 звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про надання відстрочки виконання рішення суду, у зв`язку із дією постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОVID-19». Крім того, Міністерством оборони України на адресу державного виконавця Відділу примусового виконання рішень ДДВС МЮУ 25.03.20 була направлена заява про відкладення вчинення виконавчих дій в порядку ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначену заяву було мотивовано тим, що трьохденний термін сплив не з вини Міністерства оборони України. на думку позивача, замість того, щоб надати додатковий час, з урахуванням звернення до суду Міноборони про надання відстрочення виконання судового рішення, державний виконавець 30.03.2020 прийняв постанову про накладення штрафу.
Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2020 у задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, при цьому, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення спору.
Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, колегія суддів визнала за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження.
Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Так, у відповідності до положень ч. 1 ст. 308  КАС України,  справа переглядається колегією суддів в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, постановою державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 04.03.2020 відкрито виконавче провадження № 61441311 про примусове виконання виконавчого листа № 1.380.2019.001973 від 25.02.2020., виданого Львівським окружним адміністративним судом, яким поновлено ОСОБА_1 на військовій службі (як такого, що перебуває у розпорядженні першого заступника Міністра оборони України). Також, п. 2 вказаної постанови, боржника (МОУ) було повідомлено про необхідність виконання рішення суду протягом 3-х робочих днів.
Матеріали виконавчого провадження № 61441311 не містять поштового повідомлення про дату отримання позивачем вказаної постанови від 04.03.2020 про відкриття виконавчого провадження, проте, позивачем до позовної заяви додано супровідний лист з яким надійшла постанова від 04.03.2020 про відкриття виконавчого провадження, який містить вхідну дату позивача 17.03.2020.
Постановою державного виконавця від 30.03.2020 ВП № 61441311, вирішено накласти на боржника, за невиконання рішення суду без поважних причин, що підлягає негайному виконанню, штраф на користь держави у розмірі 5100,00 грн
Оскаржувана позивачем постанова від 30.03.2020 ВП № 61441311 прийнята на підставі ст. ст. 63, 75 Закону України «Про виконавче провадження», за невиконання рішення суду без поважних причин, що підлягає негайному виконанню, оскільки, станом на 30.03.2020, інформації стосовно виконання рішення суду боржником не надано.
Не погоджуючись з прийнятою відповідачем постановою про накладення штрафу у виконавчому провадженні, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції, відмовляючи в задоволенні позовних вимог, виходив з того, що обставини справи та надані сторонами докази, дають підстави для висновку про те, що у державного виконавця були всі підстави для застосування до позивача штрафу за невиконання судового рішення.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про необгрунтованість позовних вимог та вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Приписами ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Відповідно до норм ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення (пункт 1 частини першої). Виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому статтею 27 цього Закону (частина п`ята).
Відповідно до ч. 1 ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.
Згідно з приписами ст. 14 КАС України, судове рішення, яким закінчується розгляд справи в адміністративному суді, ухвалюється іменем України. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом.
Відповідно до ст. 370 КАС України, судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами (частина перша). Невиконання судового рішення тягне за собою відповідальність, встановлену законом (частина друга).
З аналізу рішень Європейського суду з прав людини (остаточні рішення у справах «Алпатов та інші проти України», «Робота та інші проти України», «Варава та інші проти України», «ПМП «Фея» та інші проти України»), якими було встановлено порушення п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції та  ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, вбачається однозначна позиція про те, що правосуддя не може вважатися здійсненим доти, доки не виконане судове рішення, а також, констатується, що виконання судового рішення, як завершальна стадія судового процесу, за своєю юридичною природою є головною стадією правосуддя, що повністю узгоджується з нормою ст. 129-1 Конституції України.
Отже, основним призначенням стадії виконавчого провадження, є фактичне втілення судових присуджень у певні матеріальні блага, яких особа була протиправно позбавлена до отримання судового захисту.
Таким чином, судовий акт, який набрав законної сили, підлягає обов`язковому та безумовному виконанню особою, на яку покладено такий обов`язок.
Це означає, що особа, якій належить виконати судовий акт, повинна здійснити достатні дії для організації процесу його виконання, незалежно від будь-яких умов, оскільки інше суперечило б запровадженому ст. 8 Конституції України принципу верховенства права.
Статтею 65 Закону № 1404-VIII, передбачено, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному статтею 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Згідно з приписами ст. ст. 63 Закону № 1404-VIII, за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
Отже, законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника в разі його незаконного звільнення. Цей обов`язок полягає в тому, що роботодавець зобов`язаний видати наказ про поновлення працівника на роботі відразу після оголошення рішення суду незалежно від того, чи буде це рішення суду оскаржуватися. У разі невиконання цього обов`язку добровільно рішення суду підлягає виконанню у примусовому порядку.
Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що в обґрунтування позовних вимог, позивач посилався на те, що постанова від 04.03.2020 про відкриття виконавчого провадження була отримана позивачем (боржником) 17.03.2020, тобто, вже з порушенням 3-х денного строку на виконання рішення суду.
Колегія суддів звертає увагу на те, що з часу отримання позивачем (боржником у виконавчому провадженні) постанови від 04.03.2020 про відкриття виконавчого провадження (17.03.2020) і до прийняття державним виконавцем постанови про накладення штрафу (30.03.2020) за невиконання рішення суду минуло дванадцять днів, з огляду на що, у позивача було достатньо часу, для виконання рішення суду навіть з часу отримання 17.03.2020 постанови про відкриття виконавчого провадження. 
Щодо доводів апелянта на те, що Міністерство оборони України 20.03.2020 звернулось до Львівського окружного адміністративного суду із заявою про надання відстрочки виконання рішення суду, а також - 25.03.2020 до державного виконавця із  заявою про відкладення вчинення виконавчих дій в порядку статті 32 Закону України «Про виконавче провадження», колегія суддів вважає, що позивачем не було подано доказів щодо наявності обставин, що перешкоджають проведенню виконавчих дій, а посилання позивача на те, що стягувач ( ОСОБА_1 ) не може прибути на місце служби у зв`язку з прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 211 від 11.03.2020   «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», є необгрунтованими, оскільки відсутні будь-які докази такого неможливого неприбуття саме від стягувача - ОСОБА_1 (не звертався, не повідомляв про таке)
Крім того, судом першої інстанції цілком обгрунтовано взято до уваги те, що постанова Кабінету Міністрів України № 211 від 11.03.2020, жодним чином не перешкоджає боржнику у виконавчому провадженні у прийнятті наказу про поновлення ОСОБА_1 (стягувача) на військовій службі.
Згідно з приписами ч. 2 ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження», в разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Нормами ст. 75 Закону № 1404-VIII, передбачено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.
Колегія суддів вважає за необхідне вказати на те, що приписами Закону № 1404-VIII, прямо передбачені повноваження державного виконавця на винесення постанови про накладення штрафу за невиконання судового рішення, натомість, саме на боржника покладається обов`язок повідомлення державного виконавця про його виконання. 
Проте, наведені у заяві боржника про відкладення виконавчих дій від 25.03.2020 підстави є неповажними, не підтверджують реального існування перешкод у виконанні вимоги державного виконавця у визначені ним строки, навіть з урахуванням дати отримання постанови, а тому, колегія суддів підтримує висновок окружного суду про те, що, у даному випадку, у державного виконавця були всі підстави для застосування до Міністерства оборони України штрафу за невиконання судового рішення.
Посилання апелянта на направлення державним виконавцем боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження з порушенням встановлених строків, на думку колегії суддів, за наведених обставин, не є вирішальним, адже предметом спору є оскарження постанови про накладення штрафу за невиконання рішення суду, що, підтверджується матеріалами справи, а не дії державного виконавця, пов`язані з відкриттям виконавчого провадження та діями в його межах. Це означає, що можливе порушення державним виконавцем встановлених законом строків на направлення постанови, не призвело до неможливості боржником виконати її вимоги, з урахуванням того, що у боржника було достатньо часу, для виконання рішення суду навіть з дати отримання - 17.03.2020 постанови про відкриття виконавчого провадження та належного повідомлення про це виконавця.
Висновки суду апеляційної інстанції за наслідком розгляду апеляційної скарги Міністерства оборони України.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог. Крім того, наведені в ній обставини, вже бути предметом розгляду в суді першої інстанції, їм вже надавалась правова оцінка, яка, на переконання колегії суддів, є правильною та відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження».
Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи та прийнято судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи та обгрунтування апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.                    
Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

        
   П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Окружного адміністративного суду м. Києва від 25.05.2020 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                                  О.М. Ганечко

Судді                                                                                                               Я.М. Василенко

                                                                                                            О.І. Шурко