Справа № 354/628/16-ц 
Провадження № 22-ц/4808/761/20 
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В. 
Суддя-доповідач Ясеновенко 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 червня 2020 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої                        Ясеновенко Л.В.,
суддів:                        Мелінишин Г.П., Пнівчук О.В.,
секретаря                        Турів О.М.,
               з участю                         ОСОБА_1 та її представника,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області та орган опіки і піклування в особі виконавчого комітету Яремчанської міської ради, про знесення самочинного будівництва (господарської будівлі), за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Яремчанського міського суду, ухвалене у складі судді Польської М.В. 25 березня 2020 року в м. Яремче, 
в с т а н о в и в :
03.10.2016 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_5 та Яремчанської міської ради про знесення самочинного будівництва - господарської будівлі.
В заяві зазначила, що вона є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та власником земельної ділянки площею 0,14 га для обслуговування домоволодіння.
Відповідачі, які є її сусідами, у квітні 2016 року на межі їх земельних ділянок знесли частину належної їй огорожі та розпочали будівництво сараю без жодних дозвільних документів, за що двічі були притягнути до адміністративної відповідальності.
З червня 2016 року у збудованому сараї, який не пристосований для утримання домашніх тварин, відповідачі утримують свиней, в результаті чого на подвір`ї та й у хаті неможливо знаходитись через сильний неприємний запах. Також існує небезпека забруднення довкілля, ґрунту та води. 
Посилаючись на вищенаведене, позивач просила визнати господарську споруду на участку Горби в с. Микуличин об`єктом самочинного будівництва та усунути перешкоди у користуванні будинком та подвір`ям шляхом знесення відповідачами самочинної господарської споруди – сараю.
Ухвалою Яремчанського міського суду від 23 травня 2018 року відкрито провадження у справі та за клопотанням позивача залучено до участі в справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Управління державної архітектурно-будівельної інспекції в Івано-Франківській області.
Ухвалою Яремчанського міського суду від 27 червня 2018 року задоволено клопотання ОСОБА_1 та замінено первісного відповідача ОСОБА_5 на належних відповідачів – ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Рішенням Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року в задоволені позову відмовлено.
Рішення суду мотивоване тим, що позивач не довела, що її право користування земельною ділянкою порушено господарською спорудою, яка розміщена на суміжній земельній ділянці, а також не довела, що знесення об`єкта нерухомості є необхідним без вимоги про переобладнання такої споруди у разі підтвердження порушення її прав. Також, суд зазначив, що такий спір є передчасним без попереднього вирішення спору щодо меж користування земельними ділянками.
У апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається на незаконність рішення суду.
Апелянт не погоджується з висновком суду про відсутність порушеного її права користування земельною ділянкою, оскільки судом не враховано того, що відповідачі збудували дерев`яну господарську споруду без зареєстрованого повідомлення про початок будівельних робіт, не виконавши вимоги припису від 28.10.2015 року, за що органами управління ДАБІ 05.04.2016 року був складений протокол про допущені порушення.
Зазначає, що суд не дав належної оцінки висновку експерта № 42/з будівельно-технічної експертизи від 05.07.2019 року про те, що при проведенні будівництва дерев`яної господарської споруди на стрічковому фундаменті ОСОБА_6 порушив вимоги ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» п.3.24 в частині дотримання відстаней до межі суміжної земельної ділянки, яка становить 45-50 см від найбільш виступаючої конструкції стіни спорудженої будівлі.
Також у висновку експерта зазначено, що при здійсненні огляду експертом встановлено наявність існуючої огорожі на забетонованих металевих стовпах. При цьому, в матеріалах справи відсутні докази на спростування висновку експерта.
Просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідачі вказують на те, що позивач не подала правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Відсутня технічна документація про встановлення меж земельної ділянки із матеріалами погодження меж сусідами. Земельна ділянка не зареєстрована в Державному земельному кадастрі України та відповідно земельній ділянці не присвоєний кадастровий номер. Тобто, межі земельної ділянки позивача не визначені, оскільки земельна ділянка не сформована, а тому немає підстав для визнання порушення її прав.
Також вказують, що згідно правовстановлюючих документів на їх земельну ділянку площею 0,4530 га кадастровий номер 2611091501:11:005:0004, зокрема, ситуаційної схеми земельної ділянки, спільна межа земельних ділянок сторін проходить не по встановленій металевій огорожі позивачки. Тому експертом невірно визначені відстані між крайніми точками господарської споруди до спільної межі. 
Просять відмовити у задоволенні апеляційної скарги. 
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник апеляційну скаргу підтримали з мотивів, наведених у ній.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про місце і час розгляду справи.
З урахуванням положень ч. 2 ст. 372 ЦПК України апеляційний суд ухвалив про розгляд справи за їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_7 та її представника, дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги з таких підстав.
Встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно позивач є власником житлового будинку загальною площею 164,4 м2, розташованого в АДРЕСА_1 . (а.с.7,8)
Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-ІФ №028744 від 23.03.1998 року Микуличинською сільською радою передано позивачу ОСОБА_8 у власність земельну ділянку площею 0,14 га в с. Микуличин (без зазначення адреси земельної ділянки) для обслуговування житлового будинку, межі земельних ділянок в натуру (на місцевості) не винесено, що і підтверджено Актом обстеження земельної ділянки на участку Горби в с. Микуличин від 01.06.2016 року (а.с. 6, 12).
Суміжним землекористувачем вказаної земельної ділянки до серпня 2017 року був ОСОБА_5 , у власності якого перебувала земельна ділянка площею 0.4530 га згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.09.2006 року, що слідує із відповіді Яремчанської міської ради на звернення ОСОБА_9 (а.с.11)
Як вбачається з Плану встановлення меж 2005 року, від точок межі А-Б, знаходяться землі ОСОБА_10 (позивача), яка погодила межу ОСОБА_5 (а.с.105). 
За договором дарування земельної ділянки від 28.08.2017 року ОСОБА_5 подарував у спільну часткову власність ОСОБА_3 (1/3 частину) та ОСОБА_4 (2/3 частини) земельної ділянки площею 0.4530 га в с. Микуличин уч. Горби, що надана для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с.52-54).
У жовтні 2014 року ОСОБА_3 розпочав будівництво господарської споруди, що підтверджується довідкою (а.с.101).
З матеріалів справи вбачається, що в квітні 2016 році чоловік позивача – ОСОБА_9 звертався до Яремчанської міської ради, УДАБІ в Івано-Франківській області, Яремчанського ВП ГУНП відносно заборони відповідачам в користуванні під`їзною дорогою до господарства заявника, незаконного будівництва та можливої приватизації земельної ділянки відповідачами і встановлення факту пошкодження власності позивача, а саме огорожі (а.с.13-17). На дані звернення подавалися відповіді, зокрема щодо початку проведення будівництва дерев`яної господарської споруди на стрічковому бетонному фундаменті, про що подано припис ОСОБА_5 , та підтверджено факт наявності конфліктних відносин між рідними сестрами, в т.ч. і стосовно меж суміжних земельних ділянок.
На підставі звернення позивача до органів управління ДАБІ в області 05.04.2016 року був складений протокол на ОСОБА_5 про допущені порушення, зокрема проведення будівництва дерев`яної господарської будівлі без зареєстрованого повідомлення про початок будівельних робіт, на підставі невиконаного припису від 28.10.2015 року, дію якого просив продовжити забудовник (а.с.124-125,138).
При цьому, згідно Технічного паспорту на житловий будинок (інвентаризації майна) станом на червень 2017 року, господарська будівля – дровітня площею 47 м 2,  рік будівництва 1989, на бетоні, дерев`яна, є наявною (а.с.139-141).
Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 19.07.2019 року технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), належної відповідачам, була виготовлена у жовтні 2015 року, також на земельній ділянці площею 0.4503 га встановлений земельний сервітут площею 0.0272га згідно договору від 10.06.2016р. (а.с.102-105). 
При цьому, кадастровий план земельної ділянки, виготовлений ФОП ОСОБА_11 у 2015 році на ім`я ОСОБА_1 , погодження меж суміжного землекористувача ОСОБА_5 – не містить (а.с.123).
Висновком експерта №42/з будівельно-технічної експертизи від 05.07.2019 року, виданого по заяві ОСОБА_1 , встановлено, що при проведенні будівництва дерев`яної господарської будівлі на стрічковому бетонному фундаменті розміром 4,8*4,2 м на участку Горби в с. Микуличин, ОСОБА_5 (первісним відповідачем) порушено вимоги ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» п.3.24* в частині дотримання відстаней до межі суміжної земельної ділянки (існуючої огорожі) ОСОБА_1 на участку Горби в с. Микуличин, яка становить 45-50 см. від найбільш виступної конструкції стіни спорудженої будівлі. (а.с.111-116)
При цьому, питань щодо того, де проходить межа двох суміжних земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів сторін спору, позивач експерту не ставила.
Позивач також не ставила перед судом клопотань про судову експертизу для встановлення таких обставин спору.
Згідно ситуаційної схеми земельної ділянки, виготовленої ФОП ОСОБА_11 у 2019 році на замовлення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , металева огорожа (зображена синім кольором) встановлена позивачем, щодо якої різними службами перевірявся наявний між сторонами спір, знаходиться на земельній ділянці відповідачів, а дерев`яна господарська споруда під літерою «Н» не знаходиться на межі земельної ділянки ОСОБА_1 чи біля такої межі, як стверджує позивач. (а.с.133)
Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок.
У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову.
Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
Пленум Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.5 постанови від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» роз`яснив, що відповідно до вимог статті 376 ЦК право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК).
При таких обставинах справи суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивач не довела порушення її права користування земельною ділянкою господарською будівлею, що знаходиться на суміжній земельній ділянці, та що знесення об`єкта нерухомості є необхідним без вимоги про переобладнання такої споруди, у разі підтвердження порушення прав.
Посилання апелянта на неврахування судом першої інстанції того, що відповідачі збудували дерев`яну господарську споруду без зареєстрованого повідомлення про початок будівельних робіт, не виконавши вимоги припису від 28.10.2015 року, за що органами управління ДАБІ 05.04.2016 року був складений протокол про допущені порушення, не приймаються до уваги, оскільки сам факт будівництва без зареєстрованого повідомлення не свідчить про порушення будь-якого її права.
Не спростовують висновків суду і доводи ОСОБА_1 про те, що суд не дав належної оцінки висновку експерта будівельно-технічної експертизи, яким встановлено порушення відповідачами вимог ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» п.3.24 в частині дотримання відстаней до межі суміжної земельної ділянки, та зазначення у висновку про наявність існуючої огорожі на забетонованих металевих стовпах, враховуючи наступне.
Суд першої інстанції при оцінці висновку експерта вказав, що такий зроблено за зверненням ОСОБА_1 , яка поставила перед експертом питання про дотримання відповідачем будівельних норм при проведенні будівництва господарської споруди відповідно до межі суміжної земельної ділянки, однак питання про те де проходить межа двох суміжних земельних ділянок відповідно до правовстановлюючих документів сторін спору, експерту поставлено не було. Крім того, судом зазначено, що на даний час між сторонами вирішується спір щодо межі, а саме ОСОБА_3 та ОСОБА_4 звернулися до суду із позовом до ОСОБА_1 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, шляхом відновлення твердої межі в натурі (наявна на розгляді в Яремчанському міському суді справа №354/904/19.)
Враховуючи вищенаведене підстав для скасування рішення суду немає.
Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 141 ЦПК України. 
Частиною 1 зазначеної статті встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Отже, судові витрати, понесені у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, покладаються на апелянта.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Яремчанського міського суду від 25 березня 2020 року – без зміни.
Постанова суду набирає законної сили з дня її проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча                                                                        Л.В. Ясеновенко
Судді:                                                                                Г.П. Мелінишин
                                                                               О.В. Пнівчук

Повний текст постанови складено 01 липня 2020 року.