ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2020 року	Львів	Справа № 500/2529/19 пров. № А/857/3613/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                            Бруновської Н.В., Матковської З.М.,
з участю секретаря судового засідання          Мельничук Б.Б.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 500/2529/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Шульгач М.П. у м. Тернопіль Тернопільської області 06.02.2020 року о 10:46 годині згідно з протоколом судового засідання, дата складення повного судового рішення не зазначена), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (надалі також – ОСОБА_1 , позивач) звернувся з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області (надалі також – ГУ ПФУ в Тернопільській області, відповідач), в якому просив суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача про відмову у поновленні пенсії позивачу від 06 листопада 2018 року № 8654/03;
- зобов`язати відповідача провести поновлення та виплату пенсії за вислугою років позивачу з 07.10.2009 року з її одночасним перерахунком, відповідно до норм Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» (надалі також – Закон № 2262-XII), з проведенням індексації і компенсацією втрати частини доходів.
Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року скасувати та прийняти нову постанову, якою позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
В обґрунтування апеляційних вимог, наводячи норми матеріального права та окремі обставини справи, вказує, що суд першої інстанції всупереч чинному законодавству поставив у залежність право позивача на отримання призначеної пенсії від місцезнаходження його пенсійної справи. Вказує, що суд першої інстанції вийшов за межі публічно-правового спору, відмовивши у задоволенні позову на підставі того, що позивач не довів свою належність до громадянства України.
Також покликається на доводи, наведені у позовній заяві щодо протиправності відмови відповідача, оскільки чинне законодавство не містить жодної норми щодо не поновлення пенсії громадянам, які виїхали на постійне проживання за кордон.
Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Учасники справи були належним чином, відповідно до положень глави 7 розділу I КАС України, повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, однак у судове засідання не з`явилися.
Згідно частини другої статті 313 КАС України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
15 червня 2020 року на адресу апеляційного суду надійшла заява представника позивача про розгляд справи без участі позивача та його представника.
Відповідно до частини четвертої статті 229 КАС України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Колегією суддів апеляційного суду з матеріалів справи встановлено, що 19.12.1994 позивачу була призначена пенсія за вислугу років, яка виплачувалась йому Тернопільським обласним військовим комісаріатом до виїзду за кордон, що підтверджено відповідним пенсійним посвідченням серії НОМЕР_1 .
21.04.2000 позивач виїхав з України до Ізраїлю на постійне місце проживання, де був прийнятий на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль. Починаючи з 2000 року і станом на сьогоднішній день, позивач призначеної по закону пенсії не отримує.
26.10.2018 представники позивача, діючі на підставі належним чином посвідченої та апостильованої довіреності від позивача, подали безпосередньо до відповідача особисту заяву ОСОБА_1 про поновлення виплати пенсії, до якої долучили нотаріально посвідчені документи, необхідні для поновлення виплати пенсії.
ГУ ПФУ в Тернопільській області листом від 06 листопада 2018 року № 8654/03 повідомило позивачу, що його пенсійна справа відсутня у ГУ ПФУ в Тернопільській області, а також про правомірність припинення виплати пенсії у зв`язку з виїздом за кордон на постійне проживання.
Приймаючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що пенсійна справа позивача не могла бути передана до ГУ ПФУ в Тернопільській області, а тому відповідач навіть при бажанні виконати дане прохання, його виконати не може так як відсутні будь-які дані про розмір пенсії, вид пенсії, підстави призначення, тобто неможливо провести таке поновлення і перерахунок. 
Апеляційний суд не погоджується з таким висновком суду першої інстанції і надаючи правову оцінку обставинам справи та доводам апелянта, зазначає наступне. 
Умови і порядок пенсійного забезпечення громадян України визначаються Законами України від 09.07.2003 № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (надалі також - Закон № 1058-IV), Законом України «Про пенсійне забезпечення» від 05.11.1991 № 1788-ХІІ (надалі також - Закон № 1788-ХІІ).
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб визначено Законом № 2262-XII.
Відповідно до частини другої статті 62 Закону № 2262-XII пенсії, призначені зазначеним особам в Україні до виїзду на постійне місце проживання за кордон, виплачуються в порядку, встановленому Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
Припинення виплат пенсій було передбачено пунктом 2 частини першої статті 49 та статтею 51 Закону № 1058-IV, в редакції, діючій до 07 жовтня 2009 року.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України № 1058-IV, виплата пенсії припиняється на весь час проживання пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Статтею 51 вказаного закону передбачалось, що у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 року № 25-рп/2009 по справі  № 1-32/2009 (далі – Рішення № 25-рп/2009) визнано такими, що не відповідають Конституції України, положення пункту 2 частини першої статті 49, другого речення статті 51 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року № 1058-IV.
Відповідно до статті 152 частини 2 Конституції України закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.
З огляду на зазначене, положення пункту 2 частини першої статті 49 та другого речення статті 51 Закону № 1058-IV втратили чинність з 07.10.2009 року, тобто від дати прийняття Конституційним Судом України Рішення № 25-рп/2009.
Відповідно до частини другої статті 49 Закону № 1058-IV поновлення виплати пенсії здійснюється за рішенням територіального органу Пенсійного фонду протягом 10 днів після з`ясування обставин та наявності умов для відновлення її виплати.
Закон № 2262-ХІІ окремо не регулює питання поновлення виплати пенсії особам, яким у зв`язку з виїздом за кордон виплата такої була припинена.
Таким чином, в даному випадку слід керуватися відповідними правовими нормами Закону № 1058-IV.
Отже, з дня набрання чинності Рішенням № 25-рп/2009 виникли підстави для поновлення конституційного права особи на виплату пенсії, виплата якої була зупинена на підставі положень зазначеного Закону. З цього часу органи пенсійного фонду мали відновити виплату пенсії громадянам України, які виїхали на постійне місце проживання за кордон.
Водночас нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком. Отже, за таких обставин обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі № 815/1226/18 та враховується при вирішенні цієї справи в силу приписів частини п`ятої статті 242 КАС України, згідно якої при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
В Рішенні № 25-рп/2009 констатовано, що виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватись з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія - в Україні чи за її межами.
Відповідно до статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.
Частиною другою статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не може бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
Отже, кожний громадянин України, включаючи пенсіонерів, має право на вибір свого місця проживання зі збереженням усіх конституційних прав.
Крім того, як зазначив Європейський суд з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) у рішенні у справі «Пічкур проти України», яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, у цій справі право на отримання пенсії як таке стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України. Дійсно, заявник, який був економічно активним в Україні з 1956 до 1996 року, мав право на отримання пенсії після закінчення трудової діяльності та, як це передбачалося національним законодавством на час події, він знову отримував би свою пенсію після повернення в Україну. Тому ЄСПЛ доходить висновку, що заявник перебував у відносно схожій ситуації із пенсіонерами, які проживали в Україні, щодо самого права на отримання пенсії (пункт 51 цього рішення).
У пункті 54 вказаного рішення ЄСПЛ зазначив, що наведених вище міркувань ЄСПЛ достатньо для висновку про те, що різниця в поводженні, на яку заявник скаржився, порушувала статтю 14 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), згідно з якою користування правами та свободами, визнаними в Конвенції, має бути забезпечене без дискримінації за будь-якою ознакою - статі, раси, кольору шкіри, мови, релігії, політичних чи інших переконань, національного чи соціального походження, належності до національних меншин, майнового стану, народження, або за іншою ознакою, у поєднанні зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, якою передбачено право кожної фізичної або юридичної особи мирно володіти своїм майном та закріплено, що ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У Рішенні «Суханов та Ільченко проти України» (Рішення від 26.09.2014 року) зауважив, що вимоги заявників щодо надбавки до пенсії безперечно підпадають під дію статті 1 Першого протоколу і що їх можна вважати «майном» у значенні цього положення. Питання полягає у тому, чи можуть вважатися майном у значенні цього положення твердження заявників про те, що вони мають право на певні суми виплат, і якщо так, чи є їх невиплата втручанням у право на мирне володіння майном. (п. 34).
Суд нагадує, що за певних обставин «законне сподівання» на отримання «активу» також може захищатися статтею 1 Першого протоколу. Так, якщо суть вимоги особи пов`язана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне сподівання», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя - наприклад, коли є усталена практика національних судів, якою підтверджується його існування. (п. 35).
У справі «Трегубенко проти України» (Рішення від 02.11.2004 року, п. 53) ЄСПЛ зазначив, що позбавлення майна може бути виправданим лише у випадку, якщо буде показаний, inter alia, «інтерес суспільства» та «умови, передбачені законом». Більше того, будь-яке втручання у право власності обов`язково повинно відповідати принципу пропорційності. Як неодноразово зазначав Суд, «справедливий баланс» має бути дотриманий між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основних прав людини. Пошук такого справедливого балансу пролягає через всю Конвенцію. Далі Суд зазначає, що необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа, про яку йдеться, несе «індивідуальний і надмірний тягар».
В Рішенні від 20.11.2011 року у справі «Рисовський проти України» ЄСПЛ зазначив, що Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (п. 70).
З огляду на те, що  рішення ЄСПЛ є джерелом права та обов`язковими для виконання Україною відповідно до статті 46 Конвенції, суди при розгляді справ зобов`язані враховувати практику ЄСПЛ, у тому числі й у рішенні у справі «Пічкур проти України», як джерело права відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини».
Визнаючи право позивача на поновлення виплати раніше призначеної йому пенсії, суд апеляційної інстанції вважає незаконними посилання відповідача у відповіді від 06.11.2018 року № 8654/03 на звернення позивача про поновлення виплати пенсії на неможливість поновити виплату пенсії позивачу внаслідок відсутності пенсійної справи позивача серед переданих до органів Пенсійного фонду України пенсійних справ, що раніше велися іншими пенсійними органами.
Так, згідно статті 10 Закону № 2262-ХІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, призначення і виплата пенсій особам, зазначеним у статті 1-2 цього Закону, здійснюються органами Пенсійного фонду України.
Відповідно до пункту 2 Порядку передачі органам Пенсійного фонду України функцій з призначення і виплати пенсій деяким категоріям громадян, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 02.11.2006 року № 1522, передача функцій з призначення і виплати пенсій здійснюється у такій послідовності:
1) органи, що здійснюють призначення пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»:
а) проводять інвентаризацію пенсійних справ та виплатних документів на підставі контрольно-інвентаризаційних відомостей на момент передачі, які складаються в двох примірниках (один примірник передається органам Пенсійного фонду України), здійснюють перевірку наявності в пенсійних справах ідентифікаційних номерів осіб згідно з Державним реєстром фізичних осіб-платників податків та інших обов`язкових платежів, про що робиться відмітка в контрольно-інвентаризаційній відомості, форма якої затверджується Пенсійним фондом України;
б) складають списки одержувачів пенсій у двох примірниках і після звірення з відомостями на момент передачі з метою виявлення подвійних даних передають один примірник органам Пенсійного фонду України;
в) здійснюють за графіками, затвердженими органами Пенсійного фонду України, передачу пенсійних справ та виплатних документів, про що складають акт приймання-передачі за формою, що затверджується Пенсійним фондом України. Разом з пенсійними справами і виплатними документами передається уточнена у процесі інвентаризації електронна база даних про одержувачів пенсій;
г) проводять у місячний строк після передачі пенсійних справ та виплатних документів роботу з відновлення пенсійних справ, відсутніх на момент передачі, після чого передають їх органам Пенсійного фонду України;
ґ) передають за формою, що затверджується Пенсійним фондом України:
інформаційно-довідкову базу даних, систематизовану базу даних законодавчих, інших нормативно-правових актів та документацію, необхідні для  забезпечення виконання функцій з призначення і виплати пенсій;
закриті виплатні документи та відомості на виплату пенсії за 
останніх три роки;
архівні пенсійні справи, закриті протягом трьох останніх років;
закриті на момент передачі:
- документи про реєстрацію заяв;
- документи про реєстрацію виплатних документів;
- документи з обліку даних про переплату пенсій;
дані про стан заповнення бази одержувачів пенсій;
бланки документів, необхідних для призначення і виплати пенсій;
2) органи Пенсійного фонду України приймають згідно із затвердженими графіками від органів, що здійснюють призначення пенсії відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», пенсійні справи, виплатні та інші документи, необхідні для виконання функцій з призначення і виплати пенсій.
Відповідно до пункту 4 Постанови Правління Пенсійного фонду України від 30.01.2007 №3-1 «Про затвердження Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» заява про поновлення виплати раніше призначеної пенсії подається пенсіонером, або його законним представником особисто до органу, що призначає пенсію, за місцем проживання. 
Пунктом 1 даної постанови, визначено, що органи, що призначають пенсію, за місцем проживання - це головні управління Пенсійного фонду України.
Тобто, всі повноваження щодо нарахування, призначення, виплати та поновлення пенсії військовослужбовців належать органам Пенсійного фонду України. 
Суд апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість відповідачем поновити виплату пенсії позивачу у зв`язку з відсутністю пенсійної справи з таких міркувань.
Відповідно до пункту 6 Положення про головні управління Пенсійного фонду України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України від 22.12.2014 № 28-2 (надалі також – Положення № 28-2) головне управління Фонду має право отримувати безоплатно в установленому законодавством порядку від державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій усіх форм власності і від фізичних осіб – підприємців відомості про нарахування, обчислення і сплату страхових внесків, а також інші відомості, необхідні для здійснення покладених на головне управління Фонду завдань.
Крім того, Головним управлінням надано можливість користуватися відповідними інформаційними базами даних державних органів, державною системою урядового зв`язку та іншими технічними засобами та залучати спеціалістів місцевих органів виконавчої влади, підприємств, установ, організацій (за погодженням з їх керівниками) до розгляду питань, що належать до їх компетенції.
З метою належного виконання наданих державному органу повноважень, Головне управління Фонду під час виконання покладених на нього завдань взаємодіє з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці згідно з пунктом 7 Положення № 28-2.
Відповідно до пункту 680 Переліку типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 12.04.2012 № 578/5, строк зберігання пенсійних справ (заяви, довідки, висновки лікарів, медико-соціальної експертної комісії; протоколи про призначення пенсій; довідки про заробітну плату, трудовий стаж тощо) становить 25 років після припинення виплати пенсії.
Виплата пенсії позивачу припинилася у 2000 році, а отже його пенсійна справа повинна зберігатися до 2025 року. Тому лише на відповідачу лежить обов`язок витребувати пенсійну справу позивача. Щодо військового комісаріату, то такий лише здійснює підготовку документів, в даному випадку про поновлення пенсії, на вимогу органів Пенсійного фонду України.
Відповідно до пункту 3.6 Інструкції з організації роботи із забезпечення соціальними виплатами осіб, звільнених з військової служби у Збройних Силах України, та членів їх сімей у Міністерстві оборони України, затвердженої Наказом Міністерства оборони України від 31.12.2014 № 937 (надалі також – Інструкція № 937) заяви про перерахунок пенсії, припинення виплати пенсії чи поновлення виплати раніше призначеної пенсії, переведення з одного виду пенсії на інший, виплату недоодержаної пенсії у зв`язку зі смертю пенсіонера та про запит пенсійної справи за новим місцем проживання подаються до органу, що призначає пенсію.
Пунктом 4.7 Інструкції № 937 передбачено, що усі особово-пенсійні справи та копії документів, які надсилаються до органів, що призначають пенсії, після призначення пенсії реєструються в Реєстрі особово-пенсійних справ з присвоєнням літерного позначення, раніше встановленого для даного обласного військового комісаріату (ТЦКСП), та номера. У такому самому порядку реєструються особово-пенсійні справи, які надійшли з інших обласних військових комісаріатів (ТЦКСП), у тому числі й ті, за якими виплату пенсії припинено. Якщо за припиненою особово-пенсійною справою поновлюється виплата пенсії пенсіонеру або призначається пенсія членам його сім`ї, реєстрація справи провадиться в реєстрі особово-пенсійних справ.
Крім того, пунктом 3.14 наказу Міністра оборони України від 14.08.2014 №530 «Про затвердження Положення про організацію в Міністерстві оборони України роботи з обчислення вислуги років для призначення пенсій військовослужбовцям і соціального забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та членів їх сімей» встановлено, що за запитом органів Пенсійного фонду України обласний військовий комісаріат (у межах своєї компетенції) доопрацьовує подані документи для призначення пенсії, а також надсилає додаткові документи (або їх завірені копії), які впливають на розмір пенсії.
Постанова Кабінету Міністрів України від 03.06.2013 №389 «Про затвердження Положення про військові комісаріати» не передбачає, що військові комісаріати уповноважені здійснювати будь - які дії, що стосуються призначення, перерахунку чи поновлення пенсії.
Натомість, відповідно до абзацу 17 пункту 9 даної постанови військові комісаріати відповідно до покладених завдань: ведуть облік осіб, які звільнені з військової служби та проживають на відповідній території, для оформлення документів, що додаються до пенсійної справи відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». 
На виконання вимог ухвали Восьмого апеляційного адміністративного суду про витребування доказів від 22 червня 2020 року Тернопільський обласний військовий комісаріат надав копію пенсійної справи № ХЕ - 8580 з наявними в ній документами:
-          копія заяви ОСОБА_1 про призначення пенсії, розрахунок та розмір пенсії;
-          копії відомостей про перерахунок пенсії ОСОБА_1 ;
-          копії відомостей про нарахування та виплату пенсії;
-          копії документів про припинення виплати пенсії ОСОБА_1 ;
-          копії наказів про звільнення ОСОБА_1 з військової служби.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 підставно звернувся з заявою про поновлення пенсії до ГУ ПФУ в Тернопільській області, оскільки відповідач є належним органом, який зобов`язаний та має право поновити пенсію позивачу та отримати всі необхідні для цього документи.
Також підлягає спростуванню висновок суду першої інстанції про те, що позивач не підтвердив належність до громадянства України, з огляду на наступне.
Частиною першою статті 2 КАС України визначено завдання адміністративного судочинства - справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з частиною другою цієї ж статті у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Публічно-правовий спір між сторонами, переданий на вирішення адміністративного суду в рамках адміністративної справи № 500/2529/19 виник з приводу рішення ГУ ПФУ в Тернопільській області від 06 листопада 2018 року №8654/03 і з приводу аргументів відмови вказаних в даному рішенні.
Таким чином, розгляд будь-яких аргументів, не вказаних в рішенні відповідача - органу, що здійснює владні повноваження, з приводу яких між сторонами не виникав публічно-правовий спір і які не були заявлені сторонами під час розгляду адміністративної справи виходить за межі предмету позову та публічно-правового спору.
Більш того, суд першої інстанції безпідставно поставив під сумнів документ, виданий Посольством України в Державі Ізраїль. Також, на момент розгляду справи у суді апеляційної інстанції ОСОБА_1 отримав паспорт громадянина України для виїзду за кордон. Тому, колегія суддів вважає, що в матеріалах справи наявні достатні докази належності позивача до громадянства України.
Таким чином, суд першої інстанції безпідставно виходив з мотивів неможливості поновлення виплати пенсії, зазначених пенсійним органом. 
Аналізуючи зазначене вище, суд апеляційної інстанції вважає, що відповідач неправомірно відмовив у поновленні ОСОБА_1 призначеної пенсії, тим самим неправомірно звузивши існуюче право позивача на соціальний захист, встановлене законом.
Щодо вимоги позивача про перерахунок поновленої пенсії, то згідно зі статтею 43 Закону № 2262-XII у разі якщо на момент призначення або виплати пенсії відбулася зміна розміру хоча б одного з видів грошового забезпечення та/або були введені для зазначених категорій осіб нові щомісячні додаткові види грошового забезпечення (надбавки, доплати, підвищення) та премії у розмірах, встановлених законодавством, пенсія призначається з урахуванням таких змін та/або нововведень, а призначена пенсія підлягає невідкладному перерахунку.
Норми статті 63 цього закону передбачають, що усі призначені за цим Законом пенсії підлягають перерахунку у зв`язку з підвищенням грошового забезпечення відповідних категорій військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, на умовах, у порядку та розмірах, передбачених Кабінетом Міністрів України.
Враховуючи період з моменту припинення виплати пенсії позивачу та положення Закону № 2262-XII, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що поновлення пенсії повинно бути здійснено з одночасним перерахунком поновленої пенсії.
Також, колегія суддів погоджується з аргументами позивача щодо зобов`язання провести поновлення та виплату пенсії з проведенням компенсації втрати частини доходів, посилаючись на наступні положення пенсійного законодавства.
Відповідно до частини другої статті 46 Закону № 1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Компенсація втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом.
Аналогічне правове регулювання спірних правовідносин встановлене частиною другою статті 55 Закону № 2262-XII та передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. 
Разом з цим, апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про необхідність поновлення пенсії з проведенням індексації, оскільки питання визначення базового місяця, наявності факту перевищення індексом споживчих цін порогу індексації, встановленого в розмірі 101%, у взаємозв`язку з розміром пенсії, що має виплачуватися позивачу, належить до компетенції пенсійного органу при поновленні пенсії, нарахуванні та виплаті відповідних сум. При цьому в разі незгоди з діями відповідача щодо наявності чи відсутності підстав для нарахування індексації та її розмірів позивач не позбавлений права звернутися за захистом своїх прав до суду. Отже, вимоги позивача щодо проведення індексації пенсії є передчасними та задоволенню не підлягають.
Згідно частини першої статті 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. У пункті 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Відповідно до частин першої - четвертої статті 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до пункту 2 статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення.
Згідно частин першої та другої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Невідповідність висновків суду обставинам справи вважається у тому разі, якщо останні встановлені судом повно та згідно з дослідженими ним доказами, проте висновки зі встановлених обставин зроблені невірно.
Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши статтю 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.
Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки встановленим обставинам, неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення помилкового рішення, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду скасувати прийняттям постанови про задоволення адміністративного позову частково.
Керуючись статтями 241, 242, 308, 311, 315, 317, 321, 325, 370 КАС України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково. 
Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі № 500/2529/19 скасувати та прийняти постанову, якою позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області про відмову у поновленні пенсії ОСОБА_1 , викладене в листі від 06 листопада 2018 року № 8654/03.
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області провести поновлення та виплату пенсії за вислугою років ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року з її одночасним перерахунком відповідно до норм Закону України від 09.04.1992 № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» і компенсацією втрати частини доходів.
В іншій частині позову відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку лише з підстав, визначених в статті 328 КАС України, протягом 30 днів з дня складання повного судового рішення шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	З. М. Матковська  	
Повне судове рішення складено 02.07.2020