справа № 759/9229/19                                                     головуючий у суді І інстанції Петренко Н.О.
провадження № 22-ц/824/7747/2020                  суддя-доповідач у суді ІІ інстанції Березовенко Р.В.

 

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 липня 2020 року                                                                                                             м. Київ
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
 
головуючого судді -	Березовенко Р.В.,   	
суддів:	Лівінського С.В., Нежури В.А.,  	
з участю секретаря	Мариненко Я.С.,	
 	 	 	
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, поданою представником - Ліснюк Наталією Домініївною   на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, визнання членом сім`ї  наймача, встановлення факту  спільного проживання,-
 
В С Т А Н О В И В:
У травні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом, в якому просив з урахуванням уточнених позовним вимог визнати за ним право користування жилим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1 ; визнати його членом сім`ї наймача вказаної квартири; встановити факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у період із серпня 2003 року по 05.08.2011р. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з серпня 2003 року проживав однією сім`єю разом із своїм батьком ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у квартирі АДРЕСА_1 . Разом вони вели спільне господарство, забезпечували утримання у належному стані квартиру, несли інші видатки, пов`язані з користуванням нею. Право користування квартирою АДРЕСА_1 батько позивача - ОСОБА_3 отримав на підставі ордеру на жиле приміщення та зареєстрував своє місце проживання (прописку). Тобто, батько позивача, отримавши ордер на жиле приміщення - квартиру АДРЕСА_1 , вселився до неї у передбаченому на той момент порядку та зареєстрував своє місце проживання у квартирі і набув прав наймача в розумінні Житлового кодексу. Позивач, як син наймача та за його згодою, фактично був вселений до квартири і в силу приписів ст.ст. 64, 65 ЖК України, набув нарівні з наймачем прав, що виникають з підстав користування квартирою. З моменту початку користування квартирою, ОСОБА_3 в повному обсязі виконувались зобов`язання як наймача. 05.08.2011 року батько позивача ОСОБА_3 вийшов з дому за місцем свого проживання і не повернувся. З приводу зникнення батька позивач неодноразово звертався до органів внутрішніх справ щодо його розшуку. Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 03.09.2015 року у справі № 759/8388/15-ц ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Іванків Бориспільського району Київської області області, зареєстрованого: АДРЕСА_1 оголошено померлим. На виконання вказаного рішення суду, 05.01.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 . З моменту зникнення батька, позивач продовжує проживати у вищевказаній квартирі та виконує обов`язки як наймач за договором, зокрема своєчасно і у повному обсязі оплачує вартість наданих комунальних послуг, вживає заходи для усунення виявлених у квартирі несправностей, шляхом проведення поточного ремонту. Вказане підтверджується квитанціями, чеками про оплату за надані комунальні послуги (утримання будинку, прибудинкової території, послуг з водопостачання і водовідведення, постачання електроенергії тощо) та на проведення поточного ремонту (закупівля матеріалів і обладнання). 19.04.2019 року відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської районної в місті Києві державної адміністрації відмовив позивачу у реєстрації місця проживання за вказаною заявою, у зв`язку з відсутністю згоди наймача житлового приміщення на реєстрацію місця проживання третіх осіб в об`єкті нерухомості. Таким чином, право позивача, як користувача та наймача за адресою: АДРЕСА_1 не визнається, тому він звернувся до суду за захистом своїх прав.
 
Рішенням  Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року позов ОСОБА_2 до Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання права користування жилим приміщенням, визнання членом сім`ї наймача, встановлення факту спільного проживання задоволено. Визнано за ОСОБА_2 право користування жилим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 . Визнано ОСОБА_2 членом сім`ї наймача квартири АДРЕСА_1 , ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Встановлено факт спільного проживання однією сім`єю ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 у період із серпня 2003 року по 05.08.2011 року.
 
Не погодившись із вказаним судовим рішенням Святошинська районна у м. Києві державної адміністрації подала апеляційну скаргу.
 
В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, просив рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог.
 
При цьому зазначає, що відсутні підстави для визнання права користування  квартирою за ОСОБА_2 , оскільки вказане житлове приміщення надано для  вселення  лише одній особі - ОСОБА_3 . В матеріалах справи відсутня письмова згода  наймача на вселення  в спірну квартиру сина. Посилаючись на ст. 64, 65 ЖК України вказує, що особа яка вселилась до  наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним жилим приміщенням, якщо вона  зберігає за собою право користування  іншим жилим приміщенням. З копії форми Б вбачається, що позивач ОСОБА_2 був зареєстрований у двокімнатній квартирі, житловою площею 26,7 кв.м, АДРЕСА_4 з 1985 року та в 1994 році позивач разом з малолітньою донькою ОСОБА_4 зареєструвалися за адресою: АДРЕСА_5 . Вказані факти, на його думку, спростовують твердження позивача про спільне проживання його з батьком за адресою: АДРЕСА_1 .
 
В ухвалі про відкриття апеляційного провадження позивачу було надано строк для подачі відзиву на апеляційну скаргу.
 
19.05.2020 року до суду надійшов відзив  ОСОБА_2 , поданий представником - ОСОБА_5 , згідно якого позивач вважає доводи апелянта такими, що не спростовують  висновки суду першої інстанції та не є обов`язковими підставами для скасування судового рішення. Просив, апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
В судовому засіданні представник апелянта - Ліснюк Н.Д. просив апеляційну скаргу задовольнити.
 
Позивач та його представник в судовому засіданні проти  апеляційної скарги заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
 
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступного.
 
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
 
Відповідно до ст. 263 ЦПК Українирішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Судом першої інстанції встановлено, що   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 є батьком ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1   (т.1, а.с.25).
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.09.2015 р. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , оголошено померлим (т.1, а.с.30, 31).
 
На підставі вказаного рішення Відділом ДРАЦС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві видано свідоцтво про смерть ОСОБА_3 (т.1, а.с.32).
 
10.06.1991 р. ОСОБА_3 було видано ордер на жиле приміщення за адресою: АДРЕСА_1 на одну особу  (т.1, а.с.33).
 
11.12.2003 р. між ЖЕО -808 КП УЖГ Святошинського району м. Києва та батьком позивача було укладено договір найму жилого приміщення (т.1, а.с.34-35).
 
За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебуваннфя фізичних осіб Святошинської РДА, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 27.08.1991 р. по теперішній час (а.с.219, 236).
 
19.04.2019 року при зверненні позивача до Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Святошинської РДА з приводу реєстрації у спірній квартирі, йому було відмовлено, оскільки відсутня згода наймача житлового приміщення на реєстрацію місця проживання третіх осіб в об`єкті житлового приміщення (т.1, а.с.36).
 
Відповідно до листа від 09.04.2019 р. № 107-56/2925 за інформацією сектору з питань приватизації житлового фонду Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації, документи щодо приватизації квартири АДРЕСА_1 не оформлялись (т.1, а.с.52).
 
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що  ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру за усною згодою батька, на законних підставах, як члени сім`ї наймача (син) у 2003 р., вів спільне господарство з батьком, постійно проживав з ним та проживає по теперішній час, сплачує комунальні послуги, доглядає за житлом.
 
З висновком суду першої інстанції колегія суддів погоджується в повній мірі, виходячи з наступного.
 
Згідно вимог ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести у суді ті обставини на які вона посилається.
 
Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК).
 
При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
 
Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
 
Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
 
Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
 
За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи.
 
Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.
 
Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.
 
За положеннями ч.ч.1,2 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер.
 
Згідно з ч.1,2,3 ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї.
 
Відповідно до ст. 65 ЖК України, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
 
Судом першої інстанції встановлено, що позивач вселився в квартиру за адресою: АДРЕСА_1 , до свого батька як член сім`ї в 2003 році. Проживає у вказаній квартирі і по теперішній час, сплачує комунальні послуги, що підтверджується наданими сплаченими рахунками за житлово-комунальні послуги, утримує квартиру в належному стані, дбає про житло.
 
Наведені обставини в ході розгляду справи були підтверджені, як письмовими матеріалами справи, так і допитаними судом першої інстанції свідками.
 
Згідно форми Б встановлено, що  у спірній квартирі була зареєстрована дружина померлого ОСОБА_3 , яка померла (т.1, а.с.240).
 
ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_3 був зареєстрований з 21.05.2002 р. по 02.04.2019 р . за адресою: АДРЕСА_5 (т.1, а.с.220).
 
Відповідно до ст. 106 ЖК України повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку.
 
Вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
 
Зважаючи на наявні докази в матеріалах справи та встановлені судом обставини справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач ОСОБА_2 вселився у спірну квартиру на законних підставах, як члени сім`ї наймача (син) у 2003 р., вів спільне господарство з батьком, постійно проживав з ним до смерті останнього та проживає по теперішній час, сплачує комунальні послуги, доглядає за житлом.
 
Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. N9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.
 
            Враховуючи викладене, колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта про наявність реєстрації позивача у іншому житловому приміщенні, оскільки цей факт сам по собі не свідчить про те, що особа, не набула права користування спірним жилим приміщенням. Факт реєстрації  місця проживання  позивача у  21.05.2002 році не  спростовує  твердження про  зміну  його фактичного місця проживання у серпні 2003 року. Будь яких доказів на спростування тих обставин, що позивач не проживав за вказаною адресою, а мешкав за місцем своєї реєстрації відповідачем надано не було.
 
Крім того, колегія суддів критично оцінює доводи апелянта з посиланням  на ст. 64, 65 ЖК України, оскільки останні не містять положень про те, що особа, яка вселилась до  наймача як член сім`ї, не набуває права користування займаним жилим приміщенням, якщо вона  зберігає за собою право користування  іншим жилим приміщенням. 
 
Переглядаючи справу, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясував усі обставини справи, на які сторони посилалися, як на підставу своїх вимог і заперечень, і з урахуванням того, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, ухвалив законне та обґрунтоване рішення про задоволення позову, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.  
 
Доводи апеляційної скарги, колегією суддів розцінюються критично і до уваги не приймаються, оскільки зводяться лише до переоцінки доказів та тлумачення норм права на розсуд апелянта, однак при цьому не ґрунтуються на нормах діючого законодавства, недоведені належними та допустимими доказами та жодним чином не спростовують висновки суду, викладені в рішенні.
 
Таким чином, доводи апеляційної скарги про незаконність та необґрунтованість оскаржуваного судового рішення, порушення судом норм матеріального та процесуального права при його ухваленні, на переконання апеляційного суду, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи.
 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на наявних у справі доказах,  ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
 
Керуючись ст.ст. 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд,- 
 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації, подану представником - Ліснюк Наталією Домініївною   залишити без задоволення.
 
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 13 березня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів у випадках, передбачених статтею 389 Цивільного процесуального кодексу України.

Головуючий:                                                                                                       Р.В. Березовенко

Судді:                                                                                                                    С.В. Лівінський

                   В.А. Нежура