УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №274/3646/18 Головуючий у 1-й інст. Вдовиченко Т. М. 
Категорія 70 Доповідач Шевчук А. М.  
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 серпня 2020 року Житомирський апеляційний суд у складі:
                       
головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Талько О.Б., Коломієць О.С.,
з участю секретаря судового засідання Баліцької Т.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №274/3646/18 за заявою  ОСОБА_1 про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2018 року 
у цивільній справі за заявою  ОСОБА_2 про видачу судового наказу про стягнення з  ОСОБА_1 аліментів
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2019  року, яка постановлена під головуванням судді Вдовиченко Т.М. у м. Бердичеві, 

в с т а н о в и в:

У січні 2019 року  ОСОБА_1 подав до суду заяву про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2018 року. Просив судовий наказ скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні заяви про видачу судового наказу відмовити. Свою заяву обґрунтовував тим, що судовим наказом від 12 грудня 2018 року з нього на користь  ОСОБА_2  стягнуті аліменти на утримання дітей – сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у твердій грошовій сумі по 972 грн. на кожну дитину до досягнення останніми повноліття. Проте, після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 діти залишилися проживати із ним. Питання щодо місця проживання дітей у судовому порядку не вирішувалося. Він повністю несе витрати з утримання дітей. Має у власності квартиру, в якій діти зареєстровані та проживають разом із ним. Натомість мати дітей проживає окремо та зрідка приходить до дітей у гості. Згідно із положеннями СК України саме він має право звертатися з позовом про стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки вони проживають з ним. Натомість, звернувшись із заявою про видачу судового наказу, ОСОБА_2 не надала доказів того, що діти проживають із нею та вона несе витрати на їх утримання. Довідка про склад сім`ї, видана головою ОСББ і надана суду в підтвердження факту проживання дітей з матір`ю, видана ще у 2016 році, коли вони перебували у шлюбі, та стосується лише певного періоду часу. Окрім того, він самостійно утримує дітей і забезпечує їх усім необхідним та не ухиляється від виконання свого обов`язку. Вважає, що проживання дітей з ним та перебування останніх виключно на його утриманні є нововиявленими обставинами, які мають істотне значення для вирішення питання щодо присудження одному із батьків аліментів на утримання дітей. Про розгляд справи він не знав, а тому не міг раніше повідомити зазначені обставини суду. 

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2019  року в задоволенні заяви про перегляд за нововиявленими обставинами судового наказу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2018 року відмовлено.

Не погодившись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить ухвалу скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким його заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами задовольнити, скасувавши виданий судом першої інстанції наказ та прийнявши нове судове рішення про відмову заявнику в задоволенні заяви про стягнення аліментів. Зазначає, що в судовому наказі йому роз`яснено, що він має право подати заяву про його скасування, що й було ним зроблено. Проте, така заява йому була повернута, оскільки у даному випадку слід звертатися із заявою про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами. Надалі суд безпідставно залишав його заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами без руху, що затягнуло розгляд справи. Також його заява розглянута не у продовж шістдесяти днів із дня відкриття провадження, як передбачає ст.275 ЦПК України, а за спливом шести місяців. Окрім того, з порушенням строків прийнято відзив та задоволено клопотання про допит свідків. Відзив прийнятий без доказів надсилання його копії та додатків боржнику і вручений під час судового засідання. Не слід було й проводити дебати. Наполягає на тому, що нововиявленими обставинами є те, що ОСОБА_2 при зверненні до суду про стягнення аліментів приховала обставину проживання дітей із ним у його квартирі та ввела суд в оману, зазначивши, що він не утримує дітей (коштів не виділяє, продукти харчування, одяг та техніку не купує), а вона самостійно усім забезпечує дітей. Суд не надав належної оцінки його доказам, а прийняв до уваги нові докази ОСОБА_2 , що стосуються періоду після винесення судового наказу. Покази свідків не є нововиявленими обставинами, а є новими доказами. Суд проігнорував проживання дітей із ним у його квартирі, а також те, що саме він має право на звернення до суду про стягнення аліментів, а не колишня дружина. Між ними виник спір стосовно того, із ким проживають діти, хто їх утримує та хто має право на стягнення аліментів, а справи у наказному провадженні розглядаються за відсутності спору про стягнення грошових сум. При цьому, кожна сторона має право звернутися до суду із вимогою про стягнення аліментів в порядку позовного провадження. Не враховано факт, що він є інвалідом 2-ої групи внаслідок війни та отримує пільги.

ОСОБА_2 правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що 12 грудня 2018 року суддею Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області видано судовий наказ про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання дітей: ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що становить по 972 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 19 липня 2018 року і до досягнення кожною дитиною повноліття. 

Також у судовому наказі зазначено про стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору в розмірі 176 грн. 20 коп.

Відповідно до статті 160 ЦПК України судовий наказ є особливою формою судового рішення, що видається судом за результатами розгляду вимог, передбачених статтею 161 цього Кодексу. Із заявою про видачу судового наказу може звернутися особа, якій належить право вимоги, а також органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб. Судовий наказ підлягає виконанню за правилами, встановленими для виконання судових рішень у порядку, встановленому законом.

За змістом частини першої статті 161 ЦПК України судовий наказ може бути видано, зокрема, якщо: 5) заявлено вимогу про стягнення аліментів на дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, якщо ця вимога не пов`язана із встановленням чи оспорюванням батьківства (материнства) та необхідністю залучення інших заінтересованих осіб. Особа має право звернутися до суду з вимогами, визначеними у частині першій цієї статті, в наказному або в спрощеному позовному провадженні на свій вибір (частина друга цієї ж статті).

Відповідно до частин першої, сьомої статті 170 ЦПК України боржник має право протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення копії судового наказу та доданих до неї документів подати заяву про його скасування до суду, який його видав, крім випадків видачі судового наказу відповідно до пункту 5 частини першої статті 161 цього Кодексу. 

Згідно з частиною восьмою статті 170 ЦПК України у разі видачі судового наказу відповідно до пункту 5 частини першої статті 161 цього Кодексу, судовий наказ може бути переглянуто за нововиявленими обставинами у порядку, встановленому главою 3 розділу V цього Кодексу.

Частиною другою статті 423 ЦПК України визначено, що підставами для перегляду судового рішення за нововиявленими обставинами, зокрема, є : 1) істотні для справи обставини, що не були встановлені судом та не були і не могли бути відомі особі, яка звертається із заявою, на час розгляду справи.

Не є підставою для перегляду рішення суду за нововиявленими обставинами: 1) переоцінка доказів, оцінених судом у процесі розгляду справи; 2) докази, які не оцінювалися судом, стосовно обставин, що були встановлені судом (частина четверта статті 423 ЦПК України).

Нововиявлені обставини - це юридичні факти, які мають істотне значення для розгляду справи та існували на час розгляду справи, але не були і не могли бути відомі заявнику. Необхідними умовами нововиявлених обставин, визначених пунктом 1 частини другої статті 423 ЦПК України, є те, що вони існували на час розгляду справи; ці обставини не могли бути відомі заявникові на час розгляду справи; вони входять до предмета доказування у справі та можуть вплинути на висновки суду про права та обов`язки осіб, які беруть участь у справі. Нововиявлені обставини мають підтверджуватися фактичними даними (доказами), що в установленому порядку спростовують факти, покладені в основу судового рішення. Суд має право скасувати судове рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами лише за умови, що ці обставини можуть вплинути на юридичну оцінку обставин, здійснену судом у судовому рішенні, що переглядається.

Вирішуючи питання про наявність нововиявлених обставин, суд повинен розмежовувати нововиявлені обставини та нові обставини. Судам необхідно розрізняти нові докази та докази, якими підтверджуються нововиявлені обставини, оскільки нові докази не можуть бути підставою для перегляду судового рішення у зв`язку з нововиявленими обставинами.

Відповідно до змісту частини третьої ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків, разом із яким проживає дитина.

Частиною першою ст.29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово.

Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» конкретизовано, що під «місцем перебування» слід розуміти адміністративно-територіальну одиницю, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, а під «місцем проживання» - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає.

Реєстрацією є внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку.

Разом із тим, реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Окрім того, реєстрація може не співпадати із фактичним місцем проживання.

Звертаючись до суду в липні 2018 року із заявою на видачу судового наказу про стягнення аліментів, ОСОБА_2 підтвердила факт проживання дітей із нею довідкою про склад сім`ї від 21 грудня 2016 року, у якій зазначалося, що вона без реєстрації проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Під час розгляду суддею вимог у порядку наказного провадження та видачі судового наказу суд не розглядає обґрунтованість заявлених стягувачем вимог по суті.

Одночасно із цим, за положеннями частини другої ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання. Дане положення відноситься до сина, тобто ОСОБА_5 .

Місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, із ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. Дане положення стосується дочки, тобто ОСОБА_7 . 

У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом.

Рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 05 квітня 2018 року шлюб між сторонами розірваний. У даному рішенні суд місце проживання доньки ОСОБА_4 не обговорював та не визначав. Відсутнє у матеріалах справи й рішення органу опіки та піклування із цього приводу. Отже, спору між сторонами щодо місця проживання дитини не існує, а доводи апеляційної скарги із приводу наявності спору про право є надуманими. Батьківство не оспорюється.

Розглядаючи заяву ОСОБА_1 про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами та допитавши при цьому свідків, щоб встановити фактичні обставини справи, суд першої інстанції дотримався засад диспозитивності цивільного судочинства, оскільки відповідно до приписів частини другої ст.13 ЦПК України суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору з власної ініціативи у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб, що має місце у даній справі. Перед допитом суд попередив свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9 про кримінальну відповідальність за ст.ст.384,385 КК України та привів їх до присяги (а.с.213-214 т.1).

Так, свідки, які є сусідами сторін, показали, що ОСОБА_2 впродовж останніх тринадцяти років постійно проживає у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить на праві власності її колишньому чоловіку. Бачать, що ОСОБА_2 постійно купує дітям продукти харчування та одяг. Лише один раз мати дітей впродовж місяця не проживала у квартирі ОСОБА_1 , у звязку з тим, що він спричинив їй тілесні ушкодження (ЧМТ, струс головного мозку, крововилив).

Допитом свідків усунуті сумніви у питанні постійного проживання дітей із ОСОБА_2 . Довідки, які надав ОСОБА_1 про те, що квартира АДРЕСА_2 наразі належить йому на праві власності, у цій квартирі зареєстровані та проживають діти і він та зареєстровані із пільговиком особи користуються пільгами (а.с.109-124,126-127) не спростовують тих обставин, що ОСОБА_2 , ОСОБА_1 та їх діти після розірвання між батьками шлюбу продовжили проживати у одній квартирі, яка є трикімнатною та проживання дітей саме у цій оселі для них є звичним та найбільш комфортним. Обставина, що ОСОБА_2 не зареєстрована за адресою знаходження нерухомого майна колишнього чоловіка, не виключила обставину її фактичного проживання за даною адресою. Отже, дані докази є новими, але обставини, які вони підтверджують не є нововиявленими у розумінні положень глави 3 розділу V ЦПК України. 

Факт проживання матері із дітьми за місцем їх реєстрації, після розірвання шлюбу із їх батьком, зайвий раз доводить, що ОСОБА_2 не залишила дітей із батьком та не припинила постійно дбати та піклуватися про них (забезпечувати дітей харчуванням, одягом та взуттям, підтримувати належні побутові умовами для їх комфортного проживання у квартирі батька, а також слідкувати за їх здоров`ям та безпечними умовами для їх життя, навчанням тощо). Таке піклування передбачає не лише особисту участь, а й потребує у сучасному світі відповідних матеріальних витрат. ОСОБА_2 працює (а.с.212), але зароблених нею коштів не вистачає для того, щоб задовольнити у повному обсязі щоденні потреби дітей на харчування та одяг, навчання (а.с.277-184). Посилання в апеляційній скарзі на те, що батько постійно повністю утримує дітей не знайшли свого підтвердження, оскільки подарунок синові мобільного телефону із аксесуарами на День народження є разовою акцією, яка не виключає потребу дітей у необхідності щоденного триразового прийому їжі, підтримання санітарного мінімуму та створення безпечного середовища для їх зростання (а.с.128-140), а участь батька у таких щоденних витратах мусить бути хоча б мінімальною, як того й просить ОСОБА_2 .

За таких обставин, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що батько дітей приймає участь у їх утриманні періодично, а обставини того, що ОСОБА_1 сплачує аліменти добровільно або повністю утримує дітей не знайшли свого підтвердження, а тому докази, які надані ОСОБА_1 у підтвердження матеріальної (майнової) складової є новими, які також нововиявлених обставин не доводять.

Охорона дитинства в Україні має стратегічний загальнонаціональний пріоритет. Основні засади держаної політики у цій сфері грунтуються на забезпеченні найкращих інтересів дитини, та з метою забезпечення прав дитини на такі умови життя, які будуть достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку дитини.

Розглядаючи зазначену апеляційну скаргу, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу на позицію Верховного Суду, висловлену у його постанові від 15 січня 2020 року в справі №554/325/16-ц в частині застосування загальних засад цивільного права – принципу справедливості, добросовісності та розумності, а також застосування однієї з аксіом цивільного судочинства: «У всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права».

Інші доводи апеляційної скарги також наявності нововиявлених обставин не доводять та правильність висновків суду першої інстанції не спростовують, а відтак не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального або процесуального права, які б давали підстави для скасування ухвали суду першої інстанції в частині розгляду справи по суті, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів.

Процесуальні недоліки (зокрема, помилкове роз`яснення у судовому наказі права подання заяви про його скасування, розгляд справи не у продовж шістдесяти днів із дня відкриття провадження, недотримання строків та порядку прийняття відзиву на заяву про перегляд судового наказу за нововиявленими обставинами, проведення судових дебатів тощо) не вважаються нововиявленими обставинами та не тягнуть скасування правильного за суттю судового рішення з такого чутливого питання, як стягнення аліментів на утримання дітей, оскільки інтереси останніх є найвищим за усе.

Разом із тим, відмовляючи ОСОБА_1 у перегляді судового наказу за нововиявленими обставинами у повному обсязі, суд першої інстанції не звернув увагу на ту обставину, що судовим наказом із ОСОБА_1 на користь держави стягнутий судовий збір у розмірі 176 грн. 20 коп. при тому, що останній має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни – інвалідів війни та з грудня 2018 року одержав статус особи із інвалідністю 2-ої групи (а.с.107-108). Відповідно до пункту 9 частини першої ст.5 Закону України «Про судовий збір» інваліди 2-ої групи звільняються від сплати судового збору. Тобто, ОСОБА_1 звільняється від сплати відповідного судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях.

Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики і роль розгляду справ у судах полягає саме в тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення ЄСПЛ від 11 листопада 1996 року в справі «Кантоні проти Франції», від 11 квітня 2013 року в справі «Вєренцов проти України»).

Проте, скасовувати судове рішення і ухвалювати процесуальне рішення з приводу розгляду заяви про перегляд у зв`язку з нововиявленими обставинами, відмовляти у її задоволенні, тобто розглядати по суті, апеляційний суд повноважень немає, оскільки це є компетенцією суду, судове рішення якого переглядається.

Апеляційний суд в межах своїх повноважень повинен скасувати рішення суду першої інстанції і направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції, до повноважень якого у цій справі віднесено вирішення питання про розгляд заяви про перегляд рішення за нововиявленими обставинами по суті. Нормами ЦПК не передбачено права суду апеляційної інстанції постановляти ухвалу про задоволення такої заяви чи відмову у її задоволенні.

Аналогічний за суттю висновок міститься у постановах Верховного Суду від 19 вересня 2018 року в справі №2-190/2011, від 06 березня 2019 року в справі №755/21917/14-ц, від 27 березня 2019 року у справі №761/22804/15-ц, від 03 липня 2019 року в справі №200/9663/16-ц, від 13 листопада 2019 року в справі №2610/1244/2012.

Із огляду на вищевикладене, ухвала суду першої інстанції в частині відмови у перегляді за нововиявленими обставинами судового наказу в частині стягнення судового збору скасовується, а справа у цій частині направляється до суду першої інстанції для продовження розгляду, до компетенції якого відноситься й вирішення питання щодо судового збору. У решті ухвала залишається без змін.

Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Право на вмотивованість судового рішення не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374,379,381-384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 29 серпня 2019  року щодо відмови у перегляді за нововиявленими обставинами судового наказу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 12 грудня 2018 року в частині стягнення з ОСОБА_1 на користь держави судового збору скасувати та направити справу в цій частині для продовження розгляду до суду першої інстанції. 
У решті ухвалу залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: 

Повний текст постанови складений 20 серпня 2020 року.