Постанова                                      
Іменем України                                 
 
24 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 522/2019/16-ц
провадження № 61-35963св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В., Осіяна О. М., Сакари Н. Ю. (суддя-доповідач),                 Шиповича В. В.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: Приморська районна адміністрація Одеської міської ради, Департамент міського господарства Одеської міської ради, Комунальне підприємство «Міське агентство з приватизації житла»,
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду                     м. Одеси від 06 жовтня 2016 року у складі судді Бойчука А. Ю. та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Кононенка Н. А., Цюри Т. В., 

 
 
ВСТАНОВИВ:
1. Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Приморської районної адміністрації Одеської міської ради (далі - Приморська РА ОМР), Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - Департамент МГ ОМС), Комунального підприємства «Міське агентство з приватизації житла» (далі - КП «Міське агенство з приватизації житла»), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,                     ОСОБА_5 , про визнання незаконним та скасування пункту розпорядження, визнання незаконним та скасування розпорядження та визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в 1992 році він на підставі ордеру на житлове приміщення вселився до комунальної квартири АДРЕСА_1 . Відповідний ордер був виданий на житлову кімнату площею 18,89 кв. м, яку він і зайняв.
Пізніше у вказаній квартирі були зареєстровані та стали проживати його               діти - ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а за спливом проміжку  часу ще й онуки: ОСОБА_8 та ОСОБА_9 Кімнатою 12,97 кв. м його сім`я  користувалася безперервно з моменту зайняття та до теперішнього часу.
У травні 2015 року до нього від сусідів по квартирі - сім`ї ОСОБА_10 надійшла вимога про звільнення кімнати площею 12,97 кв. м, оскільки, з наданої інформації саме вони є власниками даної кімнати.
Ознайомившись з розпорядженням Приморської РА ОМР № 484                           від 23 серпня 2012 року, розпорядженням органу приватизації за № 219872 від 23 грудня 2013 року, свідоцтвом про право власності від 23 грудня                2013 року за реєстровим № НОМЕР_1, він дійшов висновку, що вони видані з порушенням статей 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 3 Наказу № 396 від 16 грудня 2009 року Міністерства з Питань житлово-комунального господарства України «Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян», а тому був змушений звернутися до суду за захистом свого права.
Враховуючи викладене просив суд: визнати незаконним та скасувати пункт 3.9. розпорядження Приморської РА ОМР № 484 від 23 серпня 2012 року в частині надання ОСОБА_3 підсобного приміщення площею                   10,2 кв. м, яке розташоване в квартирі АДРЕСА_1 ; визнати незаконним та скасувати розпорядження органу приватизації за № 219872 від 23 грудня 2013 року; визнати недійсним свідоцтво про право власності на житло, видане Департаментом міського господарства Одеської міської ради на 741/1000 частину квартири АДРЕСА_1 від 23 грудня 2013 року.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Одеської області                     від 03 квітня 2018 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій мотивовано тим, що позивачем не надано доказів того, що він або його родина мають право користуватися спірним приміщенням площею 10,2 кв. м., яке розташоване в квартирі АДРЕСА_1 .
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
У червні 2018 року до Касаційного цивільного суду у складі Верхового Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
 
Ухвалою Верховного Суду від 03 вересня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
У вересні 2018 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Відповідно до розпорядження керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 14 квітня 2020 року № 1077/0/226-20 та протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 квітня  2020 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 15 червня 2020 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права. Узагальнені доводи касаційної скарги зводяться до того, що спірною кімнатою він користувався безперервно з моменту зайняття та до цього часу. Вказує, що приватизація спірного майна відбулась із порушенням закону, оскільки ОСОБА_3 було передано у користування кімнату, яка вже була зайнята, а відповідно закону у користування може бути надана лише вільна кімната. Зазначає, що ні він, ні члени його сім'ї жодної згоди на проведення приватизації не надавали та до останнього часу взагалі не знали про її існування. Крім того, на підставі розпорядження і свідоцтва було приватизовано неізольовану кімнату, що примикає до його кімнати, а згідно частини першої статті 54 ЖК УРСР, якщо в квартирі, в якій два або більше наймачі, звільняється неізольоване приміщення, воно надається наймачеві суміжного приміщення. 
Відзив на касаційну скаргу сторонами не подано
Фактичні обставини справи, встановлені судами
На підставі ордеру на вселення № 4782 серії БО, виданого 17 липня 1992 року Бюро обміну жилими приміщеннями Виконавчого комітету Одеської міської Ради народних депутатів на ім`я ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , останній вселився в установленому законом порядку в житлову кімнату площею 18,89 кв. м, що входить до складу квартири спільного заселення АДРЕСА_1 .
У середині 90-х років минулого століття АДРЕСА_1 у встановленому законом порядку перейменовано у АДРЕСА_1.
 
Пізніше в зазначеній квартирі були прописані та стали проживати на законних підставах діти основного квартиронаймача ОСОБА_1 :
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з 04 квітня 1993 року;
ОСОБА_6 ,  ІНФОРМАЦІЯ_3 , з 12 липня 2000 року;
 
ОСОБА_11 після укладення шлюбу з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , змінила своє прізвище на « ОСОБА_11 ». У подальшому після того, як 15 липня 2015 року ОСОБА_14 уклала шлюб з ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , нею було змінено своє прізвище на « ОСОБА_14 ».
Дружина основного квартиронаймача ОСОБА_1 ОСОБА_17 ,                       ІНФОРМАЦІЯ_6 , також фактично проживає в зазначеній квартирі, хоча її місце проживання уже протягом тривалого часу зареєстроване за адресою: АДРЕСА_4 .
 
Вказана квартира є квартирою спільного заселення («комунальною» квартирою). Її загальна площа складає 89,5 кв. м, житлова площа 31,2 кв. м. Квартира розміщується на цокольному поверсі 3-поверхового багатоквартирного житлового будинку, експлуатація та обслуговування якого здійснюються виробничою дільницею № 9 Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський».
 
Члени сім'ї ОСОБА_1 не скористалися своїм правом на отримання частини вказаної квартири спільного заселення, яку вони займають, у спільну часткову (сумісну) власність в порядку приватизації. Отже, дотепер користування відповідною частиною вказаної квартири спільного заселення здійснюється наймачем ОСОБА_1 та членами його сім`ї згідно договору найму жилого приміщення, як це передбачено статтею 61 ЖК УРСР.
 
У період до грудня 2013 року квартиронаймачем іншої частини зазначеної квартири була ОСОБА_2 із складом сім'ї з 4 осіб (у тому числі її чоловік, дочка та чоловік дочки).
 
Відповідно до пункту 3.9 розпорядження Приморської районної адміністрації Одеської міської ради від 23 серпня 2012 року № 484 ОСОБА_2 надано підсобні приміщення площами 17,4 кв. м, 7,5 кв. м, 10,2 кв. м, які розташовані в зазначеній квартирі спільного заселення, на склад родини в 4 особи.
 
У подальшому згідно з виданими першим заступником директора Департаменту міського господарства Одеської міської ради                   Козловським О.М: розпорядженням органу приватизації № 219872                          від 23 грудня 2013 року; свідоцтвом про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23 грудня 2013 року, 741/1000 частин вказаної квартири спільного заселення передано у спільну часткову власність ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 у порядку приватизації.
 
У свідоцтві про право власності на житло № НОМЕР_1 від 23 грудня 2013 року вказується про те, що 741/1000 частин вказаної квартири складає 66,31 кв. м її загальної площі.
 
З копій матеріалів, на підставі яких органом приватизації видано розпорядження № 219872 від 23 грудня 2013 року про передачу в порядку приватизації у спільну часткову власність ОСОБА_3 ,                  ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 /1000 частин вказаної квартири, а також копії «Розрахунку площі та часток у квартирі спільного заселення АДРЕСА_1 , на родину ОСОБА_3 », оформленого відповідальним працівником       КП «Міське агентство з приватизації житла», вбачається, що вони виконані відповідно до вимог:
пункту 6.2 та додатка 1 до Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за №109/17404;
пункту 3.7 та додатка 4 до Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України                         від 18 червня 2007 року № 55, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 06 липня 2007 року за №774/14041.
 
З урахуванням вищезазначених письмових доказів судами встановлено, що в обособленому користуванні родини ОСОБА_3 знаходяться такі приміщення зі складу вказаної квартири:
№1 - 

жила кімната площею 17,9 кв. м; №2 підсобне приміщення площею 17,4 кв. м; №3 підсобне приміщення площею 7,5 кв. м;
№ 7 підсобне приміщення площею 10,2 кв. м (спірне приміщення ).
 
В обособленому користуванні сім ’ ї ОСОБА_1 - жила кімната площею 13,3 кв. м.
 
У спільному користуванні обох сімей знаходяться такі допоміжні (нежитлові) приміщення зі складу квартири:
№4 туалет, площею 1,2 кв. м;
№5 коридор, площею 1,6 кв. м;
№6 кухня, площею 9,5 кв. м;
№9 коридор, площею 10,9 кв. м.
 
На підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 03 листопада 2015 року та згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 03 листопада 2015 року ОСОБА_2 стала власницею 741/1000 часток вказаної квартири спільного заселення.
 
Згідно довідки (з місця проживання про склад сімї та реєстрацію) № 298             від 25 лютого 2016 року в квартирі зареєстровані та займають жилу кімнату, площею 19,46 кв. м., ОСОБА_2 , 1975 року народження, ОСОБА_18 , 2013 року народження, ОСОБА_19 , 1980 року народження,                   ОСОБА_20 , 1945 року народження, ОСОБА_21 , 1997 року народження.
 
У зв`язку з цим на теперішній час вказана квартира знаходиться у спільному користуванні двох сімей, а саме, родини ОСОБА_2 та родини              ОСОБА_1 
2. Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року         № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального              кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень                  Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін                       до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги ОСОБА_1  здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого                     2020 року.
 
Положенням частини другої статті 389 ЦПК України встановлено, що підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1  підлягає залишенню без задоволення.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Зазначеним вимогам закону оскаржувані судові рішення відповідають.
 
Звертаючись до суду із вказаним позовом, ОСОБА_1 вказував, що розпорядження, відповідно до якого було приватизовано спірне приміщення, є незаконним.
 
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
 
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
 
Частиною першою статті 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
 
Відповідно до частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
 
Так, у  справі № 522/84/16-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів, - орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом звільнення приміщення, виселення, вселення та відшкодування моральної шкоди рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 10 листопада 2016 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області                              від 15 лютого 2017 року, встановлено, що ОСОБА_1 та члени його сім`ї самоправно, у спосіб, не передбачений законом чи договором, вселились у підсобне приміщення площею 10,2 кв. м, позначене на плані цифрою «7» та закріплене за позивачем ОСОБА_2 .
 
Вказаним судовим рішенням також встановлено, що у внутрішній некапітальній стіні квартири члени сім`ї ОСОБА_1 самочинно влаштували дверний проріз, що з`єднує жилу кімнату площею 13,3 кв. м, позначену на плані цифрою «8», що знаходиться в користуванні наймача ОСОБА_1 , зі спірним приміщенням «7», закріпленим у користуванні ОСОБА_2 , самовільно здійснили заміну замків на дверях, улаштованих в іншому дверному прорізі, який згідно з проектом будинку має використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування площею 10,9 кв. м, позначеного на плані цифрою «9», з внутрішнього боку дверей, які згідно з проектом мають використовуватись для входу/виходу зі спірного приміщення «7» до коридору загального користування «9», улаштували металеву решітку.
 
Зазначені обставини унеможливлюють ОСОБА_2 доступ до спірного приміщення «7» з коридору загального користування «9», оскільки його самовільно зайняла сім`я ОСОБА_1.
 
Крім того, вищевказаними судовими рішеннями позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 про усунення перешкод у користуванні підсобним приміщенням, виселення, вселення та відшкодування моральної шкоди задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 усунути перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 права користування підсобним приміщенням площею 10,2 кв. м., позначеним на плані цифрою «7», що входить до складу квартири АДРЕСА_1 . Також, виселено ОСОБА_1 ,                    ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 з вищезазначеного приміщення та вселено ОСОБА_2 .
 
На виконання вказаних судових рішень були видані виконавчі листи та заведені виконавчі провадження: ВП № 53732109, ВП № 53732270,                           ВП № 53731370, ВП № 53731488 у цивільній справі №522/84/16-ц про виселення ОСОБА_1 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_6 зі спірного підсобного приміщення, які закінчені 10 та 11 травня 2017 року у зв`язку з виконанням вимог виконавчих документів у повному обсязі.
 
З наведеного вбачається, що посилання заявника на те, що                    ОСОБА_3 було передано приміщення, яке було законно зайнято його сім'єю, є безпідставними, оскільки наведеними вище судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що, навпаки, ОСОБА_1 зайняв вказане приміщення незаконно та без відповідних правових підстав. Тривале користування спірним приміщенням не свідчить про те, що він мав право його займати.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
 
Відповідно до положень статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
 
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
 
Відповідно до частини першої статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
 
Разом із тим,   ОСОБА_1 під час розгляду справи не надав належним та допустимих доказів того, що він або його родина мають право користуватися спірним приміщенням площею 10,2 кв. м., яке розташоване в квартирі АДРЕСА_1 .
 
Посилання касаційної скарги на те, що Приморська РА ОМР не мала права надавати ОСОБА_3 спірне приміщення, не можуть бути прийняті судом, оскільки на час видачі оспорюваного розпорядження Приморська РА ОМР керувалась Положенням про Приморську районну адміністрацію Одеської міської ради, затвердженого рішенням Одеської міської ради                   від 28 лютого 2011 року № 384-VI, відповідно до якого вона виконувала функції уповноваженого органу власника житлового фонду жилих та нежилих приміщень, здійснювала управління комунальною власністю (підприємствами, житловим фондом), розташованого та території району. Враховуючи те, що квартира АДРЕСА_1 на час видачі відповідного розпорядження знаходилась у комунальній власності, Приморська РА ОМР мала відповідні повноваження для передачі спірного приміщення ОСОБА_3 , яка в установленому законом порядку звернулась із відповідною заявою.
 
Доводи касаційної скарги про те, що задоволення потреб однієї сім'ї за рахунок іншої неприпустимо, не можуть бути прийняті судом, оскільки заявником не надано доказів, що він та члени його сім'ї скористались правом на отримання частини спірної квартири, яку вони займають, у спільну часткову (сумісну) власність у порядку приватизації, та, як і вказано вище, не надано доказів щодо права користування спірною кімнатою.
 
Посилання заявника на те, що приватизація спірного приміщення відбулась незаконно, не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян, а тому наведені твердження є помилковими.
 
Вказані, а також інші доводи, наведені в обґрунтування касаційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, оскільки вони не підтверджуються матеріалами справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні позивачем норм матеріального і процесуального права й зводяться до переоцінки судом доказів, що у силу вимог статті 400 ЦПК України не входить до компетенції суду касаційної інстанції.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення          від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» (Seryavin and others v. Ukraine, № 4909/04, § 58). 
 
Отже, вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій з дотриманням вимог              статей 263-265, 382 ЦПК України повно, всебічно та об`єктивно з`ясували обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, вірно встановили правовідносини, що склалися між сторонами, й обґрунтовано відмовили  ОСОБА_1 у задоволенні позову.
 
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають.
 
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 жовтня 2016 року та постанову Апеляційного суду Одеської області від 03 квітня 2018 року залишити без змін.
 
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                  Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
                                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                        Н. Ю. Сакара
                                                                                                       
                                                                                                        В. В. Шипович