КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД  

    Апеляційне провадження                                                                   Доповідач - Кулікова С.В.
   №  22-ц/824/7687/2020

                                                  П О С Т А Н О В А
 
                                 І М Е Н Е М     У К Р А Ї Н И
 
м. Київ                                                                                                      Справа № 381/4426/17  
 
15 липня 2020 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
головуючого судді    - Кулікової С.В.
суддів                         - Желепи О.В.
                                    - Олійника В.І.
при секретарі             - Осінчук Н.В.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2018 року, ухваленого під головуванням судді Ковалевської Л.М., у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Свісс Кроно» до ОСОБА_1 ,   ОСОБА_2 про усунення перешкод, позбавлення права користування, виселення,-
 
                                          в с т а н о в и в :
 
У грудні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Свісс Кроно» (далі - ТОВ «Свісс Кроно», товариство) звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, усунення перешкод та виселення.
На обгрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 26 грудня 2017 року товариство на прилюдних (електронних) торгах (аукціоні) придбало житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: АДРЕСА_1 , право власності товариства на зазначений будинок зареєстроване у встановленому законом порядку.
Раніше спірний будинок належав ОСОБА_4 , у ньому зареєстровані відповідачі: ОСОБА_1 (син ОСОБА_4 ), ОСОБА_3 (мати ОСОБА_4 ), які добровільно відмовляються виселитися з нього, що перешкоджає товариству, як власнику будинку, користуватись та розпоряджатись належним йому майном, тоді як право членів сім`ї колишнього власника будинку користуватися зазначеним житловим приміщенням є похідним від права власності на будинок в особи, членом сім`ї якого вони є. А тому з припиненням права власності цієї особи на житловий будинок, втрачається й право користування ним членами його сім`ї.
Крім того, відповідачі самоправно зайняли жиле приміщення, а тому відповідно до частини третьої статті 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) підлягають виселенню без надання їм іншого жилого приміщення.
Посилаючись на те, що після припинення у жовтні 2017 року права власності на будинок попереднього власника ОСОБА_4 , члени його сім`ї - відповідачі, вважаються такими, що втратили право користування зазначеним житловим будинком, позивач просив визнати ОСОБА_1 та ОСОБА_3 такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , та усунути перешкоди товариству у користуванні та розпорядженні його власністю шляхом виселення відповідачів із зазначеного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення.
Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2018 року позов ТОВ «Свісс Кроно» задоволено.
Визнано ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , такими, що втратили право користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 .
Усунуто перешкоди ТОВ «Свісс Кроно» у користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_1 із житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , без надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання розподілу судових витрат.
Не погоджуючись з таким рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи. Зазначив, що суд застосував до спірних правовідносин ст. 116, 157 ЖК, які не підлягали застосуванню. Ці норми регулюють відносини виселення членів сім`ї власника будинку (квартири) і їх виселення можливе лише в тому випадку, якщо вони систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематично порушують правила співжиття та роблять неможливим для інших проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Спірні правовідносини, що розглядались судом не пов`язані з відносинами виселення членів сім`ї власника будинку (квартири) через порушення правил співжиття. Крім того, суд не врахував його доводи про те, що у іншому суді розглядається справа за позовом про визнання договору іпотеки недійсним в частині застави житлового будинку та справа за скаргою на дії державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та на рішення державного виконавця про відчуження спірного будинку. У випадку задоволення хоча б однієї з вищезазначених скарг, позивач втратить підстави для задоволення позову у цій справі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ТОВ «Свісс Кроно» просить залишити рішення суду першої інстанції без змін, апеляційну скаргу - без задоволення. Зазначає, що суд правильно вирішив питання щодо правовідносин сторін, оскільки виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Натомість апелянт в апеляційній скарзі посилається на рішення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.09.2015 у справі № 6-16348 вс 15, де предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені фактичні обставини справи не є подібними до даної справи. Що стосується розгляду в судах скарги у цивільній справі за позовом апелянта, то розгляд цих скарг не є перешкодою та не існує об`єктивної неможливості для розгляду судом вказаної справи. Щодо розгляду судом касаційної інстанції справи № 381/1737/17 за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «СВІСС КРОНО», ТОВ «Юліаніка», ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .. Судовим рішенням встановлено, що на час укладення іпотечного договору 21.09.2009 неповнолітні діти сторін у будинку, належному на праві власності ОСОБА_4 та переданому нею в іпотеку, не мають ні права власності, ні права користування. Відповідно, ця обставина розповсюджується і на ОСОБА_1 (апелянт), який на час розгляду справи був неповнолітньою дитиною, в т.ч. і на його братів та сестер, якщо такі є. Апелянт у касаційній скарзі по вказаній справі вводить в оману суд зазначаючи що він постійно проживає з 2008 року у будинку, який був предметом іпотеки, оскільки у апеляційній скарзі апелянт зазначає своїм місцем проживання АДРЕСА_2 . Відповідно до відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно 1/4 цієї квартири на праві власності належить           ОСОБА_3 (бабі апелянта).
Постановою Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2018 року залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 18 березня 2020 року касаційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Постанову Київського апеляційного суду від 13 листопада 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Повертаючи справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, Верховний Суд зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій про самовільне зайняття відповідачами спірного жилого приміщення, що відповідно до частини третьої статті 116 ЖК Української РСР є підставою для їх виселення без надання іншого жилого приміщення є передчасним, оскільки суди не встановили, коли саме відповідачі вселилися та були зареєстровані за адресою: АДРЕСА_1 (до укладення договору іпотеки чи після), чи передбачали умови договору іпотеки право іпотекодавця на вселення та реєстрацію у спірне житлове приміщення без згоди іпотекодержателя членів сім`ї ОСОБА_4 (власник спірного будинку до 2017 року, іпотекодавець), а також не перевірили та не надали оцінку доводам відповідача  ОСОБА_1 про те, що він проживав та був зареєстрований у спірному житловому будинку з 2008 року, що підтверджується відміткою у його паспорті. Встановлення зазначених обставин справи безпосередньо матиме вплив на правову підставу для правильного вирішення позовних вимог (застосування статті 109 ЖК Української РСР чи статті 116 ЖК Української РСР).
В судовому засіданні представник ТОВ «Свісс Кроно» - Середенко А.С. проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив рішення суду залишити без змін.
Заслухавши доповідь судді Кулікової С.В., пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, з наступних підстав.
Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про придбання майна з прилюдних (електронних) торгів (аукціону), якщо прилюдні (електронні) торги (аукціон) не відбулися, виданого 26 жовтня 2017 року, ТОВ «Свісс Кроно» (колишня назва - ТОВ «Кроно-Україна») належить на праві власності майно, що складається з житлового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами загальною площею 99,3 кв. м, житловою площею 69,0 кв. м, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , та зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 26 жовтня 2017 року.
Право власності на придбане майно з прилюдних (електронних) торгів (аукціону), якщо прилюдні (електронні) торги (аукціон) не відбулися, підтверджене свідоцтвом від 26 жовтня 2017 року, зареєстровано у Триліській сільській раді за № 33 від 26 жовтня 2017 року.
Колишнім власником зазначеного майна була ОСОБА_4 .
Згідно з довідкою Триліської сільської ради Фастівського району Київської області від 25 липня 2017 року за адресою: АДРЕСА_1 , власником якого є ОСОБА_4 , зареєстровані ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - мати власниці будинку та ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , - син власниці будинку.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23 серпня 2011 року у справі № 2-606/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21 листопада 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ
від 12 березня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_4 до ТОВ «Кроно-Україна», ОСОБА_5 , ТОВ «Юліаніка» про визнання договору іпотеки недійсним та задоволено зустрічний позов ТОВ «Кроно-Україна» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки (житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами загальною площею
99,3 кв. м, житловою площею 69,0 кв. м, що розташований за адресою:
АДРЕСА_1 та земельні ділянки). Розглядаючи спір про визнання договору іпотеки недійсним, суди дійшли висновків про те, що іпотечним договором права неповнолітніх дітей, у тому числі і ОСОБА_1 , який на час укладення договору іпотеки був неповнолітнім, не порушені, оскільки діти не мали на зазначений будинок ні права власності, ні права користування.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником 1/3 частини трикімнатної квартири 
АДРЕСА_3 , а ОСОБА_3 є власником 1/4 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_4 .
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що позивач є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про придбання майна з прилюдних (електронних) торгів (аукціону) від 26 жовтня 2017 року, зареєстрованого у Триліській сільській раді 26 жовтня 2017 року за № 33. Реєстрація відповідачів в помешканні за вищезазначеною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його права власника житлового приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та їх виселення.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до частини першої статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом.
Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (частина третя статті 109 ЖК Української РСР).
Відповідно до положень частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 22 червня 2016 року у справі № 6-197цс16, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. З таким правовим висновком погодилася і Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-317цс18.
Так, у судовому порядку було звернуто стягнення на спірний будинок та земельні ділянки у рахунок погашення боргу ТОВ «Юлініаніка» перед ТОВ «Кроно - Україна» у розмірі 1 444 215, 92 грн.
Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 23.08.2011 відмовлено у позові ОСОБА_4 до ТОВ «Кроно-Україна», ОСОБА_5 , ТОВ «Юліаніка» про визнання договору іпотеки недійсним та задоволено зустрічний позов ТОВ «Кроно-Україна» до ОСОБА_4 , ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки. Це рішення залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 21.11.2013 та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.03.2014.
Представник позивача вказала на те, що відповідачі на час укладання договору іпотеки у спірному будинку не були зареєстровані. Така реєстрація відбулася з порушенням умов договору іпотеки без згоди іпотекодержателя.
За матеріалами справи встановлено, що житловий будинок з надвірними господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 та який був предметом іпотеки не є єдиним місцем проживання відповідачів.
Так, відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта ОСОБА_1 є власником 1/3 частини трикімнатної квартири АДРЕСА_3 , а  ОСОБА_3 є власником 1/4 частини двокімнатної квартири АДРЕСА_4 (а.с. 87,88). Крім того, розглядаючи спір про визнання договору іпотеки недійсним суд дійшов висновків про те, що іпотечним договором права неповнолітніх дітей, у тому числі і ОСОБА_1 , який на час укладення договору був неповнолітнім не порушені, оскільки діти не мали ні права власності на будинок, який передано в іпотеку, ні права користування.
Відповідачі не надали будь - яких обґрунтувань необхідності проведення реєстрації їх місця проживання за адресою спірного будинку після укладення договору іпотеки ( ОСОБА_1 зареєстрований у спірному будинку з 23.11.2011 року, про що свідчить відмітка у його паспорті), як і не зазначили будь - яких доводів про те, що перешкоджає їх виселенню у житлові приміщення, які належать їм на праві власності.
З умов договору іпотеки не вбачається, що вони передбачають право іпотекодавця-майнового поручителя на вселення та реєстрацію у житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 будь-яких осіб.
Згідно п. 1.10 договору іпотеки заборонена передача предмета іпотеки у володіння, користування та розпорядження іншим особам, а п. 2.1.4. договору без письмової згоди іпотекодержателя заборонено здійснювати дії, пов`язані із зміною права власності на предмет іпотеки, його обтяження будь-якими зобов`язаннями, в т.ч. передача в оренду, лізинг, спільну діяльність і т.д.
Згідно зі ст. 319 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Відповідно до свідоцтва про придбання майна з прилюдних (електронних) торгів (аукціону), якщо прилюдні (електронні) торги (аукціон) не відбулися від 26.10.2017 ТОВ «Свісс Кроно» стало власником будинку, який був предметом іпотеки. 
Проте, реєстрація відповідачів у спірному будинку перешкоджає власнику вільно володіти та розпоряджатися належним йому майном. 
Відтак суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що права власника майна порушені та підлягають судовому захисту, шляхом виселення.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено підстави зняття з реєстрації місця проживання. Серед таких підстав є, зокрема: судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.
Реєстрації місця проживання відповідачів так само, як і їх проживання у спірному будинку перешкоджає власнику повноцінно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. 
Оскільки підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідачів за адресою спірного будинку є визнання їх такими, що втратили право користування житлом та виселення, суд першої інстанції правильно задовольнив такі позовні вимоги.
Разом з тим, стаття 116 ЖК УРСР регулює питання виселення у зв`язку з неможливістю спільного проживання через порушення правил співжиття та у зв`язку із самоправним зайняттям жилого приміщення. 
У статті 157 ЖК Української РСР визначено, що членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 ЖК УРСР.
Відтак доводи апеляційної скарги про помилкове посилання суду першої інстанції на ст. 116 та ст. 157 ЖК УРСР, як на підставу для задоволення позову, колегія суддів вважає обґрунтованими, оскільки вказані норми права не регулюють спірні правовідносини, які виникли у даній справі, а тому не можуть бути застосовані.
Тому, колегія суддів приходить до висновку про виключення з рішення суду посилання на ст.. 116 ЖК УРСР та ст.. 157 ЖК УРСР, як на підставу для задоволення позову, та вважає, що відповідачі підлягають виселенню з підстав передбачених ст. 109 ЖК УРСР.
Доводи апеляційної скарги щодо необхідності зупинення провадження у справі є безпідставними, оскільки питання зупинення провадження у справі було предметом апеляційного розгляду. Так, при розгляді даної справи ОСОБА_1 заявляв клопотання про зупинення провадження до розгляду інших справ за його позовом про визнання договору іпотеки недійсним та за скаргою ОСОБА_4 на дії державного виконавця та ухвалою суду від 22.01.2018, яка залишена без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 18.04.2018 у задоволенні клопотання відмовлено.
Доводи ОСОБА_1 про те, що він проживав у спірному будинку з 2008 року, колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що вказана обставина була предметом перевірки у справі № 381/1737/17, в якій суди дійшли висновку про те, що ОСОБА_1 не доведено ту обставину, що він постійно проживав починаючи з 2008 року у будинку за адресою: АДРЕСА_1 . 
Колегія суддів вважає, що до спірних правовідносин не можуть застосовуватися правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 у справі № 753/12729/15-ц, оскільки у даній справі відповідачі мають у власності інше житлове приміщення, а відтак їх виселення з будинку, який був предметом іпотеки не позбавляє останніх права на житло.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2018 року, яке оскаржується ОСОБА_1 виконане відповідачами, про що складено акти державного виконавця 05 лютого 2019 року.
Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, про зміну рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2018 року в частині обґрунтування правових підстав для задоволення позову, в решті рішення суду слід залишити без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381- 384 ЦПК України, суд,-
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 21 травня 2018 року змінити в частині обґрунтування правових підстав для задоволення позову.
В решті рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але  може бути оскарженау касаційному порядку до Верховного Судупротягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини постанови, зазначений строк обчислюється з дня складення повного тексту постанови.
 
Повний текст постанови складено 20 липня 2020  року

Головуючий:                                            Судді: