ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2020 року	Львів	Справа № 140/3364/19 пров. № А/857/4888/20	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:                                        Затолочного В.С.,
суддів:                                                              Сеника Р.П., Шавеля Р.М., 
з участю секретаря судового засідання      Омеляновської Л.В.,
за участі представника відповідача           Кульчицького С.Ф.,

розглянувши у відкритому в судовому засіданні в місті Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року у справі № 140/3364/19 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про стягнення коштів (рішення суду першої інстанції ухвалене суддею Дмитрук В.В. в м. Луцьку Волинської області 16.03.2020 року о 12:36 год., повний текст складено 26.03.2020), -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі – також в/ч НОМЕР_1 , відповідач) про стягнення грошових коштів з урахуванням інфляційних втрат та 3% річних в розмірі 29365,98 грн., в тому числі: загальної суми заборгованості щомісячного грошового забезпечення за період проходження військової служби у розмірі 3725 грн. 44 коп., загальної суми заборгованості грошової допомоги на оздоровлення у розмірі 7857 грн. 66 коп., загальної суми заборгованості одноразових додаткових видів грошового забезпечення за участь в антитерористичній операції у розмірі 13313 грн. 26 коп., загальної суми заборгованості грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016 рік – 2673 грн. 30 коп., 2017 рік – 1796 грн. 32 коп.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року  адміністративний позов задоволено частково.
Визнано протиправною бездіяльність в/ч НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки.
Зобов`язано в/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за всі невикористані дні щорічної основної відпустки за 2016-2017 роки.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вказаним рішенням, його оскаржив позивач, який покликаючись на те, що рішення є незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального і процесуального права, з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, просить рішення Волинського окружного адміністративного суду від 16 березня 2020 року в частині відмовлених позовних вимог скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
В обґрунтування апеляційних вимог покликається на те, що розрахунок щомісячного грошового забезпечення проводився відповідачем з розрахунку надбавки за вислугу років від 10 до 15 років у розмірі 25%, однак позивач до вступу на військову службу за контрактом мав вислугу років 15 років 10 місяців 29 днів в органах внутрішніх справ у календарному обчисленні Крім того, позивачу не виплачувалась надбавка за особливі умови служби в розмірі 15% посадового окладу як командиру відділення – командиру бойової машини розвідувальної роти, а також надбавка за період виконання спеціальних завдань, пов`язаних з антитерористичною діяльністю у розмірі 51% посадового окладу з урахуванням окладу за військовим званням та надбавки за вислугу років. Також зазначає, що відповідачем допущено помилки в обрахуванні щомісячного грошового забезпечення позивача, які призвели до невірного обчислення грошової допомоги на оздоровлення за 2016 та 2017 роки.
Відповідач надав суду письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення суду першої інстанції залишити без змін.
У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Позивач був належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, правом на участь у судовому засіданні не скористався.
Відповідно до положень частини 2 статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши та обговоривши матеріали справи, суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач проходив службу у в/ч НОМЕР_1 з 31.05.2016 по 23.06.2017 у військовому званні молодшого сержанта на посадах:
- розвідника розвідувальної роти, наказ №116 від 31.05.2016, встановлено максимальний посадовий оклад згідно штату – 565грн. та виплату надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від окладу грошового забезпечення; 
- командира відділення - командира машини відділення радіорозвідки взводу спостереження та технічних засобів розвідки розвідувальної роти, наказ від 13.06.2016 №127, встановлено максимальний посадовий оклад згідно штату – 685грн. та виплату надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від окладу грошового забезпечення;
- командира відділення командно штабних машин взводу управління розвідувальної роти, наказ від 28.07.2016 №162, встановлено максимальний посадовий оклад згідно штату – 565грн. та виплату надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від окладу грошового забезпечення; 
- розвідника-кулеметника розвідувального взводу 3-го механізованого батальйону, наказ від 18.08.2016 №179, встановлено максимальний посадовий оклад згідно штату – 530грн. та виплату надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від окладу грошового забезпечення;
- кулеметника 2-го механізованого відділення 3-го механізованого взводу 9-ї механізованої роти 3 механізованого батальйону, наказ від 16.09.2016 №200, встановлено максимальний посадовий оклад згідно штату – 530грн. та виплату надбавки за виконання особливо важливих завдань в розмірі 50% від окладу грошового забезпечення.
23.06.2017 ОСОБА_1 звільнено з військової  служби в запас наказом командира 14 окремої механізованої бригади від 23.06.2017 №115-РС згідно з пунктом «б» частини 8 (за станом здоров`я) статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 позивача з 23.06.2017 виключено зі списків особового складу частини, з усіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Луцького ОМВК Волинської області, з виплатою:
- згідно з наказом Міністра оборони України від 27.01.2016 №44:
а) премії у розмірі 680% від посадового окладу за період з 01 по 23 червня 2017 року включно;
б) надбавки за виконання особливо важливих завдань у розмірі 50% від окладу грошового утримання за період з 01 по 23 червня 2017 року включно;
- щомісячної додаткової винагороди у розмірі 60% від грошового забезпечення за період з 01 по 23 червня 2017 року включно;
- грошової компенсації за невикористану основну щорічну відпустку за 2017 рік за 30 діб;
- згідно з наказом Міністра оборони України від 21.08.2014 №559:
а) одноразової грошової допомоги в розмірі 50% місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби;
б) грошової допомоги на оздоровлення за 2017 рік.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач не погоджується як з встановленою відповідачем вислугою років, вважаючи, що вона складає більше 15 років в календарному обчисленні, так і з невиплатою належних йому видів грошового забезпечення за період проходження служби, в тому числі під час перебування на стаціонарному лікуванні, в зв`язку з чим звернувся до суду з даним позовом.
Оцінюючи спірні правовідносини, що виникли між сторонами, апеляційний суд виходить з наступного.
Відповідно до абзацу першого пункту 2 статті 15 Закону України від 20.12.1991 №2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі – Закон України №2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, які звільняються зі служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби.
Абзацами 1-2, 7-8 пункту 10 постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393 «Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони та членам їхніх сімей» (далі – Постанова № 393) передбачено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, поліцейським, співробітникам Служби судової охорони, особам рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ, органів і підрозділів цивільного захисту, податкової міліції, Державної кримінально-виконавчої служби:
- які звільняються із служби за станом здоров`я, виплачується одноразова грошова допомога в розмірі 50 відсотків місячного грошового забезпечення за кожний повний календарний рік служби; 
- які звільняються із служби повторно, одноразова грошова допомога виплачується за період їх календарної служби з дня останнього зарахування на службу без урахування періоду попередньої служби, за винятком тих осіб, що при попередньому звільненні не набули право на отримання такої допомоги;
- строк календарної служби для визначення розміру одноразової грошової допомоги обчислюється згідно з пунктами 1 і 2 цієї постанови.
Разом з тим, суд зауважує, що обчислення строку календарної служби саме для військовослужбовців встановлено пунктом 1 Постанови № 393, а для осіб рядового та начальницького складу ОВС – пунктом 2 вказаної постанови, відтак, для цілей виплати зазначеної допомоги, в зв`язку з повторним звільненням зі служби та з врахуванням вже проведеної УМВС України у Волинській області виплати такої допомоги при звільненні за 15 календарних років служби (довідка від 20.01.2020 №7/13 – а.с.110), виплаті позивачу підлягала одноразова грошова допомога за 1 повний календарний рік військової служби (за період служби за контрактом з 31.05.2016 по 23.06.2017), що й було здійснено відповідачем.
Щодо виплати надбавки за особливі умови служби, пов`язані з підвищеним ризиком для життя в розмірі 15%, апеляційний суд зазначає наступне.
Згідно з підпунктом 14.2.1 пункту 14.2 Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженої наказом Міністра оборони України від 11.06.2008 року № 260 (втратила чинність, була чинною на час виникнення спірних правовідносин, далі – Інструкція № 260) особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, виплачується надбавка за особливі умови служби в таких розмірах на місяць - п`ятнадцять відсотків посадового окладу - особам рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом, на посадах: в екіпажах танків, самохідно-артилерійських установок, зенітних самохідних установок, бойових машин піхоти, бойових розвідувальних і десантних машин, самохідних гаубиць; на посадах, що належать до обслуги самохідних пускових установок зенітних ракетних комплексів і самохідних станцій виявлення і наведення цих комплексів.
Для виплати вказаної надбавки недостатнім є факт призначення позивача на посаду командира відділення - командира машини відділення радіорозвідки взводу спостереження та технічних засобів розвідки розвідувальної роти (наказ від 13.06.2016 №127) та командира відділення командно штабних машин взводу управління розвідувальної роти (наказ від 28.07.2016 №162), оскільки визначальним є факт наявності бойової розвідувальної машини та формування її екіпажу відповідним наказом командира, в той час як за ОСОБА_1 жодного зразка бойової техніки закріплено не було, що не заперечується й останнім, а відтак відсутні підстави для виплати йому зазначеної надбавки в розмірі 15%.
Щодо виплати одноразових додаткових видів грошового забезпечення за час перебування на стаціонарному лікуванні (винагорода за безпосередню участь в АТО).
Згідно з пунктом 8 розділу ІІ Інструкції про порядок та розміри виплати винагороди військовослужбовцям Збройних Сил України за безпосередню участь у воєнних конфліктах чи антитерористичній операції, інших заходах в умовах особливого періоду, затвердженої наказом Міністерства оборони від 10.02.2016 № 67 (далі – Інструкція № 67), винагорода виплачується також під час безперервного перебування на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних та за час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я в інший) після отриманих під час безпосередньої участі у воєнних конфліктах чи АТО, інших заходах в умовах особливого періоду поранень (контузії, травми, каліцтва), психічних та поведінкових розладів. При цьому винагорода виплачується в розмірах, що встановлені військовослужбовцю на день отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), виявлення психічних та поведінкових розладів.
Позивач виконував завдання на лінії бойового зіткнення на глибину ротних опорних пунктів, за які отримував вказану винагороду, у період: 
- 15-31.10.2016 – наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 10.11.2016 №241;
- з 01.11.2016 – наказ командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 09.12.2016 №264;
- 01-20.12.2016 - наказ командира військової частини НОМЕР_2 -польова пошта (по стройовій частині) від 05.01.2017 №4.
Згідно з виписними епікризами (а.с.24-25) молодший сержант військової служби за контрактом ОСОБА_1 знаходився на стаціонарному лікуванні у психіатричній клініці ВМКЦ ЗР з 02.03.2017 по 30.03.2017 та з 24.04.2017 по 18.05.2017, тобто початок стаціонарного лікування відбувся через 2 місяці 13 днів після останнього перебування на лінії бойового зіткнення в АТО, відповідно не мав права на отримання даної винагороди за вказані періоди перебування на лікуванні, оскільки відповідно до вимог п.8 р.ІІ Інструкції №67 виплата може відбуватись виключно у випадку госпіталізації з отриманими поведінковими та психічними розладами безпосередньо під час безпосередньої участі в АТО.
Щодо порушеннь відповідачем прав позивача щодо встановлення надбавок та видів грошового забезпечення, їх виплати, в тому числі й щодо надбавки за вислугу років, апеляційний суд зазначає, що виплата допомоги на оздоровлення в 2016 та 2017 роках відбулась правомірно розмірі місячного грошового забезпечення, яке обґрунтовано було розраховано військовою частиною.
Стосовно доводів апелянта про необхідність застосування положень Цивільного кодексу в частині стягнення суми заборгованості з врахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних апеляційний суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
До майнових відносин, заснованих на адміністративному або іншому владному підпорядкуванні однієї сторони другій стороні, а також до податкових, бюджетних відносин цивільне законодавство не застосовується, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно зі статтею 11 цього Кодексу цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.
Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду.
У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов`язків може бути настання або ненастання певної події.
Враховуючи викладене, суд вважає, що підстави виникнення цивільних прав та обов`язків між позивачем та відповідачем відсутні, а тому приходить до висновку що між позивачем та відповідачем не існують цивільні відносини, зокрема зобов`язального характеру.
За таких підстав норми Цивільного кодексу України, зокрема, ті, що регулюють наслідки порушення зобов`язань, до спірних правовідносин, що виникли у зв`язку з виконанням судового рішення, не застосовуються, а тому позовні вимоги в цій частині (із врахуванням висновків суду щодо необхідності зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки) задоволенню не підлягають.
З огляду на вищевикладене, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції в оскаржуваний апелянтом частині.
Таким чином, колегія суддів зазначає, щодо твердження апелянта, викладені в апеляційній скарзі, є надуманими, свідчать виключно про переоцінку ним фактичних обставин справи в свою користь, довільне, невиправдано спрощене і неправильне трактування вимог законодавства. Також доводи апеляційної скарги не містять належних та об`єктивно обумовлених міркувань, які б спростовували наведені висновки суду першої інстанції, а тому зводяться виключно до непогодження з оцінкою обставин справи, наданою судом першої інстанції.
Відповідно до частини 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:
1)на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України;
2)з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано;
3)обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії);
4)безсторонньо (неупереджено);
5)добросовісно;
6)розсудливо;
7)з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації;
8)пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія);
9)з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення;
10)своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З точки зору оцінки оспорюваних позивачем дій відповідача, останні відповідають визначеним зазначеною правовою нормою вимогам.
Згідно частини 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ).
У п. 58 Рішення ЄСПЛ у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 зазначено, що згідно з усталеною практикою Суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної4 відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.
Відповідно до частин 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
З огляду на вищезазначене, вказаним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає.
Відповідно до положень ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Відповідно до пункту 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 241, 242, 308, 310, 315, 317, 321, 370 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду  від 16 березня 2020 року  у справі № 140/3364/19  – без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. С. Затолочний 	
судді	 	Р. П. Сеник 	
 	 	Р. М. Шавель  	
Повне судове рішення складено 09.07.2020