КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2020 року                                                                                                          місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 755/17209/19
номер провадження: 22-ц/824/5117/2020                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Орел П.Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника  ОСОБА_1 - адвоката Полегенько Олени Володимирівни на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року у складі судді Галагана В.І., у справі за позовом ОСОБА_2 , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , ОСОБА_4 до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення,
В С Т А Н О В И В:
У жовтні 2019 року  ОСОБА_2 , діючи в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , і ОСОБА_4 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації, про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом виселення.
Позовна заява мотивована тим, що позивачам на підставі свідоцтва про право власності від 21 травня 2019 року, виданого Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, належить на праві спільної часткової власності квартира АДРЕСА_1 . Вказували, що у вказаній квартирі без законних підстав проживає відповідач ОСОБА_1 , який був чоловіком матері позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Через сумісне проживання у спірній квартирі між позивачами та відповідачем постійно виникають конфліктні ситуації, оскільки вони заперечували його проживання у квартирі. Вказували, що такі дії відповідача створюють їм перешкоди у здійсненні права власності, так як вони позбавлені можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Проте відповідач відмовляється добровільно звільнити спірну квартиру.   
З урахуванням наведеного, позивачі просили усунути перешкоди у користуванні власною квартирою АДРЕСА_1 та виселити відповідача ОСОБА_1 з даної квартири, а також стягнути з відповідача судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу.
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року позов ОСОБА_2 , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3 , та ОСОБА_4 - задоволено.
Усунуто ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 перешкоди у здійсненні ними права користування та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 .
Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Полегенько О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду ухвалено передчасно, без встановлення та врахування фактичних обставин, які мають значення для ухвалення законного рішення у справі. Вказує, що суд першої інстанції не дав оцінки наявному у матеріалах справи ордеру №745448 від 27 грудня 1962 року, на підставі якого право користування квартирою АДРЕСА_1 виникло у ОСОБА_6 - матері померлої дружини відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 , яка після смерті матері у серпні 2005 року була наймачем цієї квартири до своєї смерті, тобто, до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує, що ОСОБА_6 ще у 1999 році попросила ОСОБА_1 переїхати до спірної квартири, він отримав згоду на проживання у спірній квартирі від осіб, які в різні періоди були її наймачами. В подальшому 16 грудня 2011 року між відповідачем та  ОСОБА_5 був укладений шлюб. Згоду позивача ОСОБА_2 на вселення в спірну квартиру  відповідач не потребував, так як він мав власне житло за адресою: АДРЕСА_2 , де він був зареєстрований та здавав цю квартиру в оренду, а отримані грошові кошти витрачав на родину. Вказує, що позивачі залишили спірну квартиру близько 15 років тому і протягом цього періоду вони не несли витрат на утримання квартири в належному стані, не сплачували комунальних послуг, які нараховувались на всіх зареєстрованих осіб. Також зазначає, що його померла дружина ОСОБА_5 була інвалідом 1 групи по зору, потребувала постійного стороннього догляду та їй терміново потрібна була операція, за яку необхідно було сплатити 15 000 доларів США. У зв`язку з цим 12 червня 2017 року відповідач змушений був продати належну йому квартиру АДРЕСА_3 . Вказує, що після цього відповідач у 2017 році звернувся до ОСОБА_7 з проханням дати дозвіл на його реєстрацію в спірній квартирі, однак  отримав відмову. 
Зазначає, що позивачами не надано доказів їх звернення до правоохоронних органів щодо порушення відповідачем правил та порядку проживання у спірній квартирі, вчинення ним будь-яких протиправних дій. Вказує, що, продавши належну йому квартиру, відповідач мав усі підстави очікувати забезпечення житлом, як член сім`ї наймача, з якою протягом всього часу сумісного проживання вели спільне господарство, сплачували комунальні платежі. На даний час відповідачу 69 років, він хворіє та може стати безхатченком. Наголошує, що наявність неприязних стосунків між сторонами не свідчать про поведінку відповідача, яка може бути підставою для його виселення. Також вказує, що суд не взяв до уваги ту обставину, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини виселення є найбільш крайньою формою втручання у право особи на житло. Крім того, його тривале проживання у спірній квартирі є достатньою підставою вважати, що відповідне житло належить йому  у розумінні статті 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, а тому вважає, що його виселення із спірної квартири є непропорційним втручанням у його права.
Позивачі та третя особа не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать зворотні повідомлення про вручення судових повісток. 
02 липня 2020 року на адресу Київського апеляційного суду від представника відповідача  ОСОБА_1 - адвоката Полегенько О.В. надійшла заява про розгляд справи без участі сторони відповідача.
Зважаючи на вимоги ч.2 ст.372 ЦПК України, якою передбачено, що неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи, колегія суддів визнала неявку учасників справи такою, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.   
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Доводів в частині відмови у задоволенні вимог позивачів про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, апеляційна скарга не містить, тому відповідно до положень ч.1 ст.376 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованність рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із того, що позивачі є співвласниками спірної квартири, а відповідач ОСОБА_1 , який не є членом їх сім`ї, не укладав договору оренди квартири з позивачами, не зареєстрований у спірній квартирі та не має будь-якого іншого речового права на спірну квартиру, без належних правових підстав проживає та користується цією квартирою, у зв`язку з чим перешкоджає позивачам у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном. 
Такі висновку суду першої інстанції є правильними й такими, що відповідають вимогам закону та обставинам справи.
Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (ст. 41 Конституції України).
Кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (ст. 47 Конституції України).
Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
У частинах 1,2 ст.319 ЦК України вказано, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства.
Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Відповідно до ч.1 ст.405 ЦК України, ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.
Право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї.
Вказаний висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14.
Крім того, за змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до ч.2 та ч.4 ст.3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства.
Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміна «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.
Отже, законодавство не передбачає вичерпного переліку членів сім`ї та визначає критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання.
Такий правовий висновок висловлено Верховним Судом в постанові від 31 березня 2020 року у справі № 205/4245/17 (провадження № 61-17628св19) та у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц (провадження № 61-15699св19).
Відповідно до вимог ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира АДРЕСА_1 на підставі ордеру від               27 грудня 1962 року була надана ОСОБА_8 та її родині у складі п`ятьох осіб.
16 грудня 2011 року відповідач ОСОБА_1 та мати позивачів - ОСОБА_5 зареєстрували шлюб, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане Лівобережним відділом державної реєстрації шлюбів міста Києва з державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис № 3023.
Встановлено, що 12 червня 2017 року відповідач ОСОБА_1 відповідно до договору купівлі-продажу квартири відчужив ОСОБА_9. належну йому на праві власності  квартиру АДРЕСА_3 (а.с. 62).
ІНФОРМАЦІЯ_1 мати позивачів ОСОБА_5 , яка була інвалідом дитинства, померла у віці 63 років, що підтверджено свідоцтвом про смерть, виданим Відділом державної реєстрації смерті Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 19309.
Установлено, що 21 травня 2019 року ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та      ОСОБА_4 набули право спільної часткової власності у рівних долях на квартиру АДРЕСА_1 , що підтверджується свідоцтвом про право власності, виданим 21 травня 2019 року Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 22 жовтня 2019 року (а.с.10, 11-13).
Згідно з відомостями з електронного реєстру територіальної громади міста Києва «ГІОЦ/КМДА» від 29 жовтня 2019 року ОСОБА_1 не значиться зареєстрованим за адресою: АДРЕСА_4 (а.с.26).
Отже, враховуючи наведені вище вимоги закону та встановлені обставини справи, які свідчать про те, що позивачі є співвласниками спірної квартири, а відповідач ОСОБА_1 , який не є членом їх сім`ї, не укладав договору оренди квартири з позивачами, не зареєстрований у спірній квартирі та не має будь-якого іншого речового права на спірну квартиру, без належних правових підстав проживає та користується цією квартирою, у зв`язку з чим перешкоджає позивачам у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції на підставі належним чином оцінених доказів, наданих сторонами (ст.89 ЦПК України), дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для задоволення позову про виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення.  
Тому доводи апеляційної скарги про те, що  ОСОБА_1 отримав згоду на проживання у спірній квартирі від осіб, які в різні періоди були її наймачами, він продовжує проживати у спірній квартирі, сплачує комунальні послуги, а позивачі залишили спірну квартиру близько 15 років тому і протягом цього періоду вони не несли витрат на утримання квартири в належному стані, не сплачували комунальних послуг, які нараховувались на всіх зареєстрованих осіб, а відтак вважає, що набуття позивачами права власності на спірну квартиру не може бути підставою для припинення його права користування цим житловим будинком, не заслуговують на увагу з наведених вище підстав.
Таким чином рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду є обґрунтованими,  передбачених законом підстав для його скасування при апеляційному розгляді не встановлено.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував, що відповідач є пенсіонером, хворіє та не має іншого житла для проживання, оскільки він змушений був продати належну йому квартиру АДРЕСА_3 у зв`язку з лікуванням його дружини ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , не заслуговують на увагу, оскільки дані доводи не мають правового значення для вирішення спору, так як норми житлового законодавства України не містять пільг чи правових гарантій пенсіонерів при вирішенні спору про їх виселення, а відповідно до положень ч.1 ст.24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.Отже статус відповідача, як пенсіонера, не надає йому переваг при вирішенні спору про виселення.                  
Посилання в апеляційній скарзі на те, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини виселення є найбільш крайньою формою втручання у право особи на житло, а враховуючи тривале проживання відповідача у спірній квартирі, то є достатні підстави вважати, що відповідне житло належить особі у розумінні ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, не приймаються апеляційним судом до уваги з таких підстав.
Статтею 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення                ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у п.2 ст.8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування (пункт 27).
Колегія суддів вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції було дотримано пропорційності, оскільки суд встановив, що позивачі на законних підставах набули право власності на спірну квартиру, тому у передбачений законом спосіб звернулися до суду за захистом своїх порушених прав, відповідач не отримував від них дозвіл на проживання у цій квартирі, він не є членом сім`ї кожного з позивачів та не зареєстрований у цій квартирі.
Подібного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 23 квітня 2020 року у справі № 686/8440/16-ц (провадження № 61-15699св19).
Інші доводи та обставини, на які посилається заявник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження у суді першої інстанції і висновки з цього приводу, зроблені судом, ґрунтуються на встановлених обставинах та досліджених у судовому засіданні доказах, яким судом надана належна правова оцінка.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим, судом додержано вимоги матеріального та процесуального права, а тому це рішення відповідно до ст.375 ЦПК України необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення, оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують.
Керуючись ст.ст.374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,   
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Полегенько Олени Володимирівни залишити без задоволення.
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 08 січня 2020 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий
 
Судді: