Ухвала
Іменем України
      
28 серпня 2020 року
м. Київ
 
справа № 496/5504/14-ц
провадження № 61-11737ск20 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Кузнєцова В. О. (суддя-доповідач), Жданової В. С., Ігнатенка В. М., розглянув касаційну скаргу ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подану представником ОСОБА_3 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом,
ВСТАНОВИВ:
Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року задоволено позов ОСОБА_4 до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду, ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , подала апеляційну скаргу, у якій просить поновити їй строк на апеляційне оскарження рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року та скасувати його, ухваливши нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 20 березня 2020 року відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року у даній справі.
Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження, виходив з того, що доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , вже були предметом апеляційного розгляду за апеляційними скаргами ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 . 
У серпні 2020 року  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , через свого представника ОСОБА_3 звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просить скасувати ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 березня 2020 року, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права, та направити справу до апеляційного суду на новий розгляд.
 
Заявник вважає, що оскаржувана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що порушує права та законні інтереси ОСОБА_2 . Зазначає, що суд апеляційної інстанції в ухвалах від 23 лютого 2017 року, від 21 вересня 2017 року та від 03 травня 2018 року у справі № 496/5504/14-ц встановив лише відсутність процесуального права в ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на оскарження рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року, та не надав правової оцінки доводам їх апеляційних скарг щодо незаконності та необґрунтованості цього рішення, тому твердження про те, що такі доводи апеляційним судом вже були розглянуті та досліджені, є помилковими. Посилається на те, що Біляївський районний суд Одеської області рішенням від 12 грудня 2014 року фактично позбавив              ОСОБА_2 як малолітню дитину права на проживання в житловому приміщенні, в якому вона мешкає разом зі своїми батьками, чим завдав їй значної шкоди, яка виражається в несприятливих для неї наслідках. Таким чином, ОСОБА_2 має повне право на оскарження цього рішення з метою захисту своїх прав та інтересів.
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов наступного висновку. 
Згідно з частиною першою статті 17 Цивільного процесуального кодексу України               (далі - ЦПК України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
Відповідно до частини першої статті 370 ЦПК України, якщо апеляційна скарга надійшла до суду апеляційної інстанції після закінчення апеляційного розгляду справи, і особа, яка подала скаргу, не була присутня під час апеляційного розгляду справи, суд розглядає відповідну скаргу за правилами цієї глави.
Частиною п`ятою статті 370 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті провадження за апеляційною скаргою, поданою відповідно до частини першої цієї статті, якщо суд розглянув наведені у ній доводи під час апеляційного розгляду справи за апеляційною скаргою іншої особи.
Судом апеляційної інстанції встановлено, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 (кожним окремо) вже оскаржувалось рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року. Ухвалами Апеляційного суду Одеської області від від 23 лютого 2017 року, 21 вересня 2017 року та від 03 травня 2018 року апеляційні провадження за їх апеляційними скаргами закрито. Апеляційний суд зробив висновки про те, що ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 не є особами, які відповідно до положень частини першої статті 352 ЦПК України мають право апеляційного оскарження рішення Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року, оскільки суд першої інстанції, вирішуючи спір за позовом ОСОБА_4 , не вирішував питання про їх права та обов`язки.
Постановою Верховного Суду від 05 грудня 2019 року касаційні скарги ОСОБА_6 та ОСОБА_2 залишено без задоволення, а ухвали Апеляційного суду Одеської області від 21 вересня 2017 року та від 03 травня 2018 року залишено без змін. Суд касаційної інстанції виходив з того, що висновки апеляційного суду обґрунтовані належним чином, оскаржувані ухвали є такими, що постановлені з дотриманням норм процесуального права. Закриваючи апеляційне провадження, апеляційний суд врахував, що з апеляційними скаргами звернулися не учасники справи, рішення суду у цій справі не стосується їхніх прав та інтересів, ними не наведено та не обґрунтовано інших достатніх підстав для розгляду їхніх апеляційних скарг.
Встановивши, що доводи, наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_1 , яка діє в інтересах ОСОБА_2 , є аналогічними доводам апеляційних скарг                 ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_2 , оскільки у вказаних апеляційних скаргах йдеться про ті ж підстави для скасування рішення, яким суд апеляційної інстанції дав оцінку в ухвалах від 23 лютого 2017 року, від 21 вересня 2017 року та від 03 травня 2018 року, апеляційний суд при постановленні ухвали від 20 березня 2020 року дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для відмови у відкритті апеляційного провадження відповідно до вимог частини п`ятої статті 370 ЦПК України.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Мушта проти України»  (пункт 37-38) зазначено: «право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак, такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету та має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, а їх застосування має відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби; зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані».
Виходячи з приписів статей 55, 129 Конституції України, застосування та користування правами на судовий захист, апеляційний перегляд справи здійснюється у випадках та в порядку, встановлених законом. Тобто реалізація конституційного права, зокрема, на апеляційне оскарження судового рішення, ставиться в залежність від положень відповідних процесуальних норм, в даному випадку ЦПК України.
Апеляційний суд згідно зі статтею 370 ЦПК України встановив тотожність висновків, викладених в апеляційних скаргах ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_2 та ухвалах суду апеляційної інстанції, тим мотивам, що їх викладено ОСОБА_1 , яка зверталася з апеляційною скаргою в інтересах ОСОБА_2 .
Інші доводи касаційної скарги фактично зводяться до незгоди заявника з рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 12 грудня 2014 року, яке наразі не є предметом оскарження у касаційному порядку.
За правилами частини другої статті 389 ЦПК Українипідставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
З огляду на викладене, у відкритті касаційного провадження слід відмовити, оскільки касаційна скарга є необґрунтованою, а правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
Доводи касаційної скарги висновків суду апеляційної інстанції не спростовують, на законність та обґрунтованість судового рішення не впливають.
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
УХВАЛИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 , яка діє в інтересах малолітньої ОСОБА_2 , поданою представником ОСОБА_3 , на ухвалу Одеського апеляційного суду від 20 березня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_4 до Василівської сільської ради Біляївського району Одеської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом.
Копію ухвали, касаційну скаргу та додані до неї матеріали направити особі, яка подала скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді                                                                                                         В. О. Кузнєцов
 
                                                                                                                   В. С. Жданова
 
                                                                                                                   В. М. Ігнатенко