ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6476/16-ц  Номер провадження 22-ц/814/1401/20	Головуючий у 1-й інстанції Васильєва Л.М.  Доповідач ап. інст. Дорош А. І.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 липня 2020 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого – судді – доповідача Дорош А.І.
Суддів: Одринської Т.В., Прядкіної О. В.
при секретарі:  Ачкасовій О.Н. 
учасники справи: 
представник позивача – адвокат Камінська М.І. 
представник відповідача – адвокат Марченко Г.І.

переглянув у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»

на рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2017 року, ухвалене суддею Васильєвою Л.М., повний текст рішення складено – дата не вказана

у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В:
18 листопада 2016 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що 24 лютого 2006 року між Закритим акціонерним товариством «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 28 050 доларів США під 11 % річних за користування коштами на строк до 23 лютого 2021 року. На забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки. У зв`язку з неналежним виконанням позичальником зобов`язань за кредитним договором станом на 14 вересня 2016 року утворилася заборгованість у розмір 19 698,87 доларів США, яка складається з: 17 119,72 доларів США - заборгованість за кредитом; 2 579,15 доларів США - заборгованість за процентами, яку банк просив стягнути з позичальника ОСОБА_1 та поручителя ОСОБА_2 у солідарному порядку.
Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2017 року провадження у справі за позовом ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 закрито у зв`язку зі смертю останнього.
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2017 року у задоволенні позову ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач не надав належного розрахунку заборгованості, з якого б вбачалось період нарахування відсотків та їх розмір, а відтак і встановити обсяг зобов`язань між сторонами. Доданий позивачем до позовної заяви розрахунок лише містить загальну суму боргу відповідача за кредитним договором. Будь-яких інших доказів на підтвердження заборгованості надано не було.
Постановою Апеляційного суду Полтавської області від 02 травня 2018 року апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» - залишено без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2017 року - без змін. 
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року постанову Апеляційного суду Полтавської області від 02 травня 2018 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова Верховного Суду мотивована тим, що безспірно встановивши, що банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 28 050 доларів США за умовами кредитного договору від 24.02.2006 р., апеляційний суд не врахував, що факт отримання коштів ОСОБА_1 не оспорювався, заборгованість за кредитом частково сплачувалася та через 10 років, а саме 24.02.2016 р. сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору від 24.02.2006 р., що свідчить про визнання відповідачем наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Крім того, відповідачем лише заперечувався заявлений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором.
В апеляційній скарзі Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк», посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Апеляційна скарга мотивована тим, що факт отримання кредитних грошових коштів відповідачем не спростовано та підтверджено тією обставиною, що ОСОБА_1 частково виконувала зобов`язання по поверненню кредитних коштів та укладенням додаткових угод. Судом першої інстанції не зазначено у чому полягають розбіжності у графіку погашення кредитного договору, не зазначено який графік погашення мається на увазі. Таким чином, встановивши факт укладення кредитного договору, факт виконання ПАТ «ОТП Банк» своїх обов`язків за кредитним договором, суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні позовних вимог. При цьому, незгода із наданим банком розрахунком заборгованості не може бути підставою для відмови у позові, суд не позбавлений можливості самостійно визначити розмір заборгованості. Крім того, не погоджуючись із розрахунком заборгованості, відповідач не надала власного розрахунку, не спростувала наявність заборгованості по кредиту.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_1 – адвокат Марченко Г.І. просить її залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.
Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 3 ст.3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1. ст. 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Згідно ст. 417 ЦПК України вказівки, що містяться в постанові суду касаційної інстанції, є обов`язковими для суду першої та апеляційної інстанції під час нового розгляду справи.

Згідно встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що 24 лютого 2006 року між ЗАТ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 28 050 доларів США під 11% річних, строком повернення до 23 лютого 2021 року (т.1 а.с. 8-10).

На забезпечення належного виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між банком та ОСОБА_2 був укладений договір поруки (т.1 а.с. 18).

Факт укладення кредитного договору та виникнення між сторонами правовідносин з укладення договору не спростовано відповідачем в судовому засіданні та підтверджено дослідженими в справі доказами.

Також судом першої інстанції встановлено, що банк свої зобов`язання за договором виконав та надав відповідачу ОСОБА_1 кредитні кошти в розмірі 28 050 доларів США.

Факт отримання кредитних коштів відповідачем не спростовано та підтверджено тією обставиною, що ОСОБА_1 частково виконувалися зобов`язання по поверненню кредитних коштів та укладалися додаткові угоди.

Надання відповідачу ОСОБА_1 кредиту саме в іноземній валюті в повній мірі узгоджується з нормами ст. ст. 192, 524 ЦК України та Закону України «Про банки та банківську діяльність».

24 лютого 2016 року сторони уклали додатковий договір до кредитного договору, яким внесли зміни, зокрема, щодо розміру фіксованої процентної ставки на період з 24 лютого до 23 липня 2016 року з 11% річних до 5,5% річних. Сторони домовились що на період з 24 серпня 2016 року до повного виконання боргових зобов`язань буде використовуватись процентна ставка 11% річних.
Відповідач ОСОБА_1 свого обов`язку належним чином не виконувала, у встановлені договором строки, враховуючи також і умови додаткової угоди та графік погашення платежів, грошові кошти не сплачувала.

Разом з цим, суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач ПАТ «ОТП Банк», звертаючись до відповідачів з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором, на обґрунтування своїх позовних вимог надав лише довідку про наявність відповідної суми боргу, але будь-який розрахунок наявності відповідної суми заборгованості позивачем суду надано не було.

Судом першої інстанції за клопотанням сторони відповідача по справі призначалась судово-економічна експертиза. Проте, оскільки відповідач не направив суду матеріали, які витребовувалися, експертиза не була проведена.

Таким чином, за умови ненадання позивачем доказів на обґрунтування свої позовних вимог, суд першої інстанції, хоча і прийшов до висновку про наявність факту порушення відповідачем зобов`язань, які виникли з кредитного договору від 24 лютого 2016 року № ML-D00/12/2006, дійшов висновку про відмову ПАТ «ОТП Банк» у задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх недоведеністю, оскільки позбавлений можливості дослідили розрахунок заборгованості за даним кредитним договором, з`ясувати період нарахування відсотків та її розмір, а відтак і встановити обсяг зобов`язань між сторонами.

Апеляційний суд у складі колегії суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.

Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У статті 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610, частини першої статті 612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У зв`язку з порушенням боржником виконання зобов`язання за кредитним договором, в силу вимог статті 1050 ЦК України, банк не позбавлений можливості реалізувати своє право на дострокове повернення кредиту безпосередньо в судовому порядку шляхом подання відповідного позову.

У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

По справі вбачається, що безспірно встановивши, що банк надав ОСОБА_1 кредит у розмірі 28 050 доларів США за умовами кредитного договору від 24 лютого 2006 року, суд першої інстанції належним чином не встановив усі необхідні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, не забезпечив повного та всебічного її розгляду, не надав належної оцінки поданим сторонами доказам, не сприяв сторонам здійсненню їх процесуальних прав, що призвело до передчасного висновку про відмову в задоволенні позову, у зв`язку із недоведеністю позовних вимог.

При цьому, факт отримання коштів ОСОБА_1 не оспорювався, заборгованість за кредитом частково сплачувалася та через 10 років, а саме 24 лютого 2016 року сторони уклали додаткову угоду до кредитного договору від 24 лютого 2006 року, чим підтвердили існування між сторонами зобов`язальних відносин (т.1 а.с. 11-13).

Відповідно п. 2.3 вказаного додаткового договору від 24.02.2016 р. сторони домовились в строк до 24.02.2016 року провести реструктуризацію боргових зобов`язань. Нові строки погашення прострочених платежів та їх розмір визначаються у графіку платежів (п. 2.3.2) (т.1 а.с. 14-16).

Згідно додатку №1 до додаткового договору до кредитного договору № ML-D00/12/2006 залишок заборгованості за кредитом станом на 24.02.2016 року становила 17 119,72 доларів США, нараховані відсотки на 24.02.2016 року – 2 072,19 доларів США.

Додаткова договір і додаток до нього підписаний відповідачем ОСОБА_1 , що свідчить про визнання відповідачем наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин та розміру наявної заборгованості за кредитом та з розміром несплачених відсотків за його користування.

Крім того, апеляційний суд у складі колегії суддів звертає увагу, що відповідачем ОСОБА_1 лише заперечувався заявлений позивачем розмір заборгованості за кредитним договором, а згідно зі статтею 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Як пояснила представник відповідача – адвокат Марченко Г.І. апеляційному суду, ні кредитний договір, ні додатковий договір до кредитного договору не оспорені відповідачем у судовому порядку. 

Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі №2-383/2010 (провадження №14-308цс18) презумпція правомірності правочину означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.

Як встановлено судом першої інстанції, позивачем ПАТ «ОТП «Банк» підтверджено виконання ним своїх обов`язків за кредитним договором, а саме надання грошових коштів (кредиту) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором.

Розрахунок заборгованості, наданий банком, відповідач ОСОБА_1 не спростувала у суді першої інстанції, не надала власного розрахунку, а також доказів, що підтверджують повернення грошових коштів у розмірі та на умовах, визначених договором. Більш того, на вимогу експерта відповідач не надала додаткові документи, чим в певній мірі унеможливила проведення судово-економічної експертизи, призначеної ухвалою суду першої інстанції від 23 червня 2017 року ( т.1 а.с. 112, 116).

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, встановивши, що відповідачу був наданий кредит у розмірі 28 050 доларів США, не мотивував, чому залишок заборгованості по тілу кредиту у розмірі 17 119,72 доларів США не може бути стягнутий з відповідача.

В апеляційному суді представник відповідача – адвокат Марченко Г.І. до відзиву від 21.07.2020 р. на апеляційну скаргу (з урахуванням вказівок рішення КЦС ВС) надала контррозрахунок про стан платежів по основному боргу на 24.02.2016 р., проте, оцінюючи наданий контррозрахунок вбачається, що у ньому вказані суми без зазначення дати їх сплати, на підтвердження здійснення цих платежів не надані оригінали банківських квитанцій, як належні та допустимі докази, що підтверджували б дійсність проплат, тому наданий контрозрахунок заборгованості не може бути взятий до уваги.

З урахуванням вищевикладеного, апеляційний суд у складі колегії суддів приходить до висновку про задоволення позовних вимог ПАТ «ОТП «Банк» про стягнення з відповідача ОСОБА_1 залишку заборгованості по тілу кредиту у розмірі 17 119,72 доларів США. 

В іншій частині позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» підлягають частковому задоволенню, оскільки позивачем не надано детального розрахунку нарахування відсотків за користування кредитом саме у розмірі 2 579,15 доларів США. При цьому наданий позивачем розрахунок фактично є лише констатацією наявності заборгованості, проте не підтверджений ні первинними банківськими документами, ні виписками по рахунках та оспорюється відповідачем ОСОБА_1 . 

Разом з цим, за результатами перегляду справи, колегія суддів приходить до висновку, що з відповідача ОСОБА_1 необхідно стягнути на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом у розмірі 2 072,19 доларів США, які визначені сторонами на момент укладення додаткового договору від 24 лютого 2016 року.

Згідно ч. 13 ст. 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Згідно ч.1, п. 3. ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 

Згідно з матеріалів справи позивач ПАТ «ОТП Банк» при звернення до суду першої інстанції сплатив 7 808,43 грн судового збору (т. 1 а.с. 1), а до суду апеляційної інстанції відповідно - 11 712,65 грн., всього 19 521,08 грн. (т. 1 а.с. 134).

У разі часткового задоволення позовних вимог з відповідача ОСОБА_1 на користь позивача ПАТ «ОТП Банк» підлягає стягненню пропорційно задоволеним позовним вимогам судовий збір у розмірі 19 019,40 грн. 

Згідно п.2 ч.1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення. 

Згідно п. 1,3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;  невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 367 ч.1, 2, 368 ч. 1, 374 ч.1 п.2, 376 ч.1 п. 1, 3, 381 – 384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів з розгляду цивільних справ, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк»– задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Полтави від 15 грудня 2017 року – скасувати і ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № ML-D00/12/2006 від 24 лютого 2006 року у розмірі 19 191,91 доларів США, яка складається з: заборгованості по тілу кредиту у розмірі 17 119,72 доларів США, заборгованості по нарахованим та несплаченим відсоткам у розмірі 2 072,19 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 22.07.2020 року складає 1 дол. США – 27,66 грн., становить 530 848,23 грн., а також сплачений судовий збір у розмірі 19 019,40 грн.

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, касаційна скарга на неї подається протягом тридцяти днів з дня її проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, у разі проголошення лише вступної та резолютивної частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
       
       Повний текст постанови складено 22 липня 2020 року.

СУДДІ:                А. І. Дорош         Т. В. Одринська                 О. В. Прядкіна