Постанова
Іменем України                             
29 липня 2020 року
м. Київ
 
справа № 185/3850/16-ц
провадження № 61-9129св19
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Синельникова Є. В.,
суддів: Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,                Шиповича В. В.,
 
учасники справи:
позивач - публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадженнякасаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» на постанову Дніпровського апеляційного суду у складі колегії суддів: Єлізаренко І. А., Красвітної Т. П., Свистунової О. В., від 26 березня 2019 року,
 
ВСТАНОВИВ :
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У квітні 2016 року публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі - 
ПАТ «Укрсоцбанк», банк) звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
Позовну заяву мотивовано тим, що 07 вересня 2012 року між банком та 
ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 204 940 грн зі сплатою 
23% річних та з кінцевим поверненням кредиту до 06 вересня 2019 року. На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
 
Посилаючись на неналежне виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, банк просив стягнути з нього та поручителя у солідарному порядку заборгованість за кредитним договором, яка станом на 18 листопада 2015 року складала 409 909,82 грн, із яких: 196 539,19 грн - тіло кредиту; 115 769,86 грн - проценти; 33 868,67 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 19 683,98 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів; 26 920,07 грн - інфляційні втрати за кредитом; 17 128,05 грн - інфляційні втрати за процентами.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року позов ПАТ «Укрсоцбанк» задоволено. Стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь 
ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 409 909,82 грн. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у зв`язку із невиконанням позичальником взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню з нього та поручителя у солідарному порядку. 
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
 
Постановою Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 14 грудня 2017 року скасовано і ухвалено нове рішення про задоволення позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у розмірі 409 909,82 грн. У задоволенні позову ПАТ «Укрсоцбанк» до ОСОБА_2 відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що висновки суду першої інстанції щодо невиконання позичальником умов кредитного договору та наявності заборгованості є правильним, а тому така підлягає стягненню з позичальника у повному обсязі. Однак банк пропустив шестимісячний строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України, для звернення до суду із позовом до поручителя, а тому суд у цій частині вважав за необхідне відмовити у задоволенні позову банку. 
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У касаційній скарзі АТ «Укрсоцбанк» просить скасувати постанову суду апеляційної інстанції в частині відмови у задоволенні позову до поручителя та увалити в цій частині нове рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. 
 
Касаційна скарга мотивована тим, що суд апеляційної інстанції не звернув уваги на те, що кінцевий термін погашення заборгованості за кредитом 
є 06 вересня 2019 року, а тому звернувшись до суду із позовом у квітні 
2016 року банк не пропустив строк, встановлений частиною четвертою статті 559 ЦК України. Крім того, суд апеляційної інстанції не врахував зміни до частини четвертої статті 559 ЦК України, які були внесені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування», який набув чинності 04 лютого 2019 року, стосовно збільшення строку звернення банку із вимогою до поручителя з шестимісячного до трирічного. 
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 липня 2019 року відкрито касаційне провадження в указаній справі, а ухвалою від 21 липня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
07 вересня 2012 року між банком та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 204 940 грн зі сплатою 23% річних та з кінцевим строком повернення кредиту до 06 вересня 2019 року. 
 
На забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору цього ж дня між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки.
 
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості, позичальник належним чином не виконує свої зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку з чим станом на 18 листопада 2015 року у нього перед банком утворилась заборгованість у розмірі 409 909,82 грн, із яких: 196 539,19 грн - тіло кредиту; 115 769,86 грн - проценти; 33 868,67 грн - пеня за несвоєчасне повернення кредиту; 19 683,98 грн - пеня за несвоєчасне повернення процентів; 26 920,07 грн - інфляційні втрати за кредитом; 17 128,05 грн - інфляційні втрати за процентами.
 
Останній платіж, за наданим банком розрахунком, позичальник здійснив 
06 грудня 2013 року (а. с. 22, 23).
 
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року 
№ 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. 
 
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ «Укрсоцбанк» здійснюється Верховним Судом у порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року. 
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає. 
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Оскільки постанова суду апеляційної інстанції оскаржується лише в частині вирішення позовних вимог банку до поручителя, то відповідно до 
статті 400 ЦПК України її законність в іншій частині колегією суддів не перевіряється.
 
Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За змістом частини першої, другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу.
 
Після спливу строку кредитування кредитор позбавлений права нараховувати відсотки й пеню, передбачені кредитним договором.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
 
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
 
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
 
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
 
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. 
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
 
Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
Правила частини четвертої статті 559 ЦК України встановлюють припинення поруки як за договором із визначеним строком дії поруки, так і за договорами, в яких строк дії поруки або строк основного зобов`язання встановлений не був.
 
Припинення поруки зі спливом строку, установленого в договорі поруки, означає, що кредитор позбавляється можливості звернутись із вимогою до поручителя про виконання його зобов`язання за договором поруки у зв`язку з припиненням такого зобов`язання поручителя.
 
Відповідно на вказані строки не поширюється положення частини п`ятої статті 267 ЦК України про захист судом порушеного права у разі, коли строк позовної давності пропущений із поважних причин.
 
Непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням.
 
У договорі поруки, укладеному між банком та ОСОБА_2 , не визначено строк поруки.
 
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором.
 
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
 
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.
 
Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
 
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
 
Відповідно до пункту 4.4. укладеного між сторонами кредитного договору у разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов`язків, визначених пунктами 3.3.6. (сплачувати кредитору проценти), 
3.3.7. (своєчасно та у повному обсязі повертати кредиту порядку, встановленому договором) цього договору, протягом більше 
ніж 90 (дев`яносто) календарних днів, строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та, відповідно, позичальник зобов`язаний протягом одного робочого дня погасити кредит у повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню).
 
Отже, у такий спосіб сторони договору врегулювали питання щодо дострокового повернення кредитних коштів, тобто зміну строку виконання основного зобов`язання, та визначили умови такого повернення коштів, що також відповідає вимогам статті 1050 ЦК України.
 
Судом апеляційної інстанції установлено, що останній платіж за кредитним договором позичальник ОСОБА_1 здійснив 06 грудня 2013 року і протягом наступних 90 календарних днів позичальник не виконував обов`язки, передбачені пунктами 3.3.6, 3.3.7 кредитного договору. Отже, відповідно до пункту 4.4 договору строк користування кредитними коштами вважається таким, що сплив через 90 календарних днів, тобто 06 березня 
2014 року. За таких обставин, посилання банку на те, що строк кредитування мав закінчуватися у 2019 році, як це передбачено кредитом договором, безпідставні.
 
Таким чином, з 07 березня по 07 вересня 2014 року позивач мав би пред`явити до поручителя вимогу про стягнення заборгованості, проте банк звернувся із позовом до суду до поручителя лише 26 квітня 2016 року, тобто з пропуском шестимісячного строку, який передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 
Таке застосування умов договору відповідає усталеній практиці Верховного Суду, викладеній, зокрема у постановах від 10 червня 2019 року у справі 
№ 522/13186/15-ц (провадження № 61-28504св18), від 17 липня 2019 року у справі № 299/1135/16-ц (провадження № 61-11522св18), від 24 липня 
2019 року у справі № 751/2958/16 (провадження № 61-3697св18).
 
Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що згідно із положенням пункту 4.4 строк виконання основного зобов`язання було змінено на 06 березня 2014 року дійшов обґрунтованого висновку, що на момент звернення до суду із цим позовом (26 квітня 2016 року) порука 
ОСОБА_2 припинилася, а тому позов у цій частині не підлягав задоволенню.
 
Посилання АТ «Укрсоцбанк» на те, що судом апеляційної інстанції не було застосування положення частини четвертої статті 559 ЦК України у редакції Закону України від 03 липня 2018 року № 2478-VIII  «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» є неспроможними, оскільки незважаючи на те, що цей Закон застосовується також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, не можуть бути застосовані до врегулювання спірних правовідносин, зважаючи на те, що на дату набрання ним чинності (04 лютого 2019 року) строк виконання зобов`язань за кредитним договором від 07 вересня 2012 року № 144АІ10120907001 вже настав.
 
Верховний Суд враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
 
Суд апеляційної інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих доказів, оскаржуване судове рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
 
Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
 
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу акціонерного товариства «Укрсоцбанк» залишити без задоволення, а постанову Дніпровського апеляційного суду від 26 березня 2019 року - без змін. 
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                 Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
 
О. М. Осіян
 
Н. Ю. Сакара
 
В. В. Шипович