Постанова
Іменем  України 
 
17 червня 2020 року
м. Київ
 
справа № 363/86/15-ц
провадження № 61-25525св18
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів:  Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , Димерська селищна рада Вишгородського району Київської області,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Київської області в складі колегії суддів: Сліпченка О. І., Гуля В. В., Іванової І. В. від 17 квітня 2018 року,
 
ВСТАНОВИВ:
1.Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
 
У грудні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на право власності на земельну ділянку та поділ житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі.
 
Позовна заява мотивована тим, що він є власником 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по АДРЕСА_1 , власником іншої 1/3 частини цього домоволодіння є ОСОБА_2 .
 
Рішенням Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року йому для обслуговування 2/3 частини вказаного житлового будинку передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1081 га, а ОСОБА_3 для обслуговування 1/3 частини цього будинку - земельну ділянку площею 0,1242 га. 30 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарувала земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 .
 
Указуючи на те, що рішенням селищної ради від 10 липня 2008 року порушені його права, оскільки ОСОБА_3 для обслуговування 1/3 частини житлового будинку у приватну власність передано земельну ділянку більшої площі, ніж йому - власнику 2/3 частин цього будинку, крім того, загальний розмір переданої у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 0,2323 га, що перевищує максимальний розмір у 0,15 га, встановлений статтею 121 ЗК України, ОСОБА_1 просив суд:
визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1081 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ; скасувати державний акт серії ЯЛ № 323549, виданий ОСОБА_1 на право власності на земельну ділянку площею 0,1081 га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 ; визнати недійсним та скасувати державний акт, що посвідчує право  власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 .
Просив суд поділити житловий будинок по АДРЕСА_1 в натурі на два окремі домоволодіння, відповідно до порядку користування, який фактично склався між співвласниками, виділивши йому у власність квартиру № 2 загальною площею 47,8 кв.м. , що складається з: кухні площею 6,9 кв.м. , житлової кімнати площею 10,1 кв.м. , житлової кімнати площею 9,6 кв.м. , житлової кімнати 12,8 кв.м., коридору 4,7 кв.м та кладової 3,7 кв.м ., а ОСОБА_2 – квартиру № 1 загальною площею 30 кв.м., що складається з: кухні площею 9,3 кв.м., житлової кімнати площею 12,8 кв.м., коридору 4,8 кв.м., кладової 3,1 кв.м.
 
У березні 2015 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій замість вимоги про скасування державного акта, що посвідчує право власності ОСОБА_2 на земельну ділянку площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 просив суд:
Визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га для обслуговування частини житлового будинку по АДРЕСА_1 ; скасувати державний акт серії ЯК № 871280 , виданий ОСОБА_3 на право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га для будівництва та обслуговування будинку по АДРЕСА_1 ; скасувати договір дарування земельної ділянки площею 0,1242 га по АДРЕСА_1 , укладений              30 вересня 2011 року між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 . Також у заяві від 03 березня 2015 року ОСОБА_1 збільшив позовні вимоги в частині поділу житлового будинку та окрім його поділу просив провести розподіл надвірних будівель та господарських споруд по АДРЕСА_1 , виділивши йому у власність: погреб «В» площею 14,2 кв.м., сарай-кухню 2З» площею 26,8 кв.м. і туалет «К»  площею 1,6 кв.м., а ОСОБА_2 : погрібник «Г» площею 17,6 кв.м., погріб під літ «Г» площею 6,5 кв.м., сарай «Ж» площею 26,4 кв.м і туалет «Д» площею 1,1 кв.м., залишивши у спільному користуванні огорожу «1-26».
 
Справа судами розглядалась неодноразово.
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від                        15 серпня 2017 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Поділено житловий будинок по АДРЕСА_1 між співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено:
ОСОБА_1 квартиру № 2 загальною площею 47,8 кв.м. , житловою площею 32,5 кв. м ., що складається з: кухні площею 6,9 кв.м ., житлової кімнати площею 10,1 кв.м ., житлової кімнати площею 9,6 кв.м ., житлової кімнати 12,8 кв. м ., коридору 4,7 кв.м та кладової 3,7 кв.м.; 
ОСОБА_2 квартиру  
№ 1 загальною площею 30 кв.м., житловою площею 12,8 кв.м., що складається з: кухні площею 9,3 кв.м., житлової кімнати площею 12,8 кв.м., коридору 4,8 кв.м., кладової 3,1 кв.м. Поділено надвірні будівлі та господарські споруди по АДРЕСА_1 між  співвласниками ОСОБА_1 і ОСОБА_2 відповідно до висновку експерта від 25 березня 2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, а саме виділено:
ОСОБА_1 погреб «В» площею 14,2 кв.м., сарай-кухню «23» площею 26,8 кв.м. і туалет «К» площею 1,6 кв.м.;
ОСОБА_2 погрібник «Г» площею 17,6 кв.м., погріб під «Г» площею 6,5 кв.м., сарай «Ж» площею 26,4 кв.м. і туалет «Д» площею 1,1 кв.м.;
Огорожу «1-26» площею 1,1 кв.м. залишено у спільному користуванні ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Вирішено питання про судові витрати. У задоволенні решти вимог відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач пропустив строк позовної давності щодо вимог про визнання недійсним і скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки та скасування договору дарування, оскільки про порушення своїх прав він дізнався у вересні 2011 року, коли              ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1242 га, а з позовом до суду він звернувся лише у січні 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування наслідків спливу якого заявлено відповідачем, а тому суд відмовив у задоволенні цих вимог.
 
Задовольняючи позовні вимоги про поділ житлового будинку та надвірних і господарських споруд в натурі, суд виходив із того, що відповідно до статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
 
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції 
 
Постановою Апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2018 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня                    2017 року скасовано. Відмовлено у задоволенні позову в частині розподілу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами в натурі та про визнання недійсним та скасування договору дарування. Визнано недійсним та скасовано рішення Димерської селищної ради                № 337-16У від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1081 га, по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯЛ № 323549, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 площею 0,1081 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221855300:11:272:0707. Визнано недійсним та скасовано рішення Димерської селищної ради № 377-16-У від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 . Визнано недійсним та скасовано державний акт серії ЯК                 № 871280, зареєстрований в книзі записів реєстрації актів про право власності на землю за № 011094202396, на земельну ділянку площею 0,1242 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221855300:11:272:0706.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що поділ спірного нерухомого майна, у спосіб запропонований позивачем, суперечить чинному законодавству України, оскільки передбачає виділ позивачу частини будинковолодіння, у склад якого входять самочинно збудовані споруди. Оскільки у порушення статті 120 ЗК України при передачі сторонам у власність земельних ділянок для обслуговування житлового  будинку не було враховано принцип пропорційності часток цих осіб у праві власності житлового будинку та розмір безоплатно переданих у власність земельних ділянок перевищує максимальний розмір у 0,15 га, встановлений статтею 121 ЗК України, суд визнав недійсним спірне розпорядження. Відмовляючи у задоволенні вимог про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, апеляційний суд виходив із того, що позивачем не зазначено обставин, які відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним та його скасування.
 
Аргументи учасників справи
Узагальнені доводи вимог касаційних скарг
 
У травні 2018 року ОСОБА_1 подав касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив скасувати зазначене судове рішення в частині відмови в позові про розподіл будинку та в цій частині ухвалити нове рішення про задоволення позову.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не звернув уваги на те, що житловий будинок, господарські будівлі та споруди по АДРЕСА_1 , без врахування об`єкта самочинного будівництва, є цілком подільними та можуть бути виділені в натурі, що передбачено та визначено висновком експерта за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи від 25 березня 2016 року  та статтею 183 ЦК України.
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2018 року, у якій посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати зазначену постанову в частині задоволення позову та в цій частині ухвалити нове рішення про відмову в позові.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд ухвалив судове рішення щодо прав та обов`язків ОСОБА_3 , яка не була залучена до участі у справі, що є порушенням вимог ЦПК України. Позивачем пропущено трирічний строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про визнання протиправним і скасування рішення Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га, оскільки ця вимога була пред`явлена лише 03 березня 2015 року.
 
Узагальнені доводи відзивів на касаційні скарги
 
У червні 2018 року ОСОБА_2 подала до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому просить в задоволенні зазначеної касаційної скарги відмовити. Зазначає, що постанова апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2018 року в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 щодо розподілу житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в натурі та про визнання недійсним та скасування договору дарування прийнята у відповідності до норм діючого законодавства, підстав для її скасування та постановлення нового рішення в цій частині немає.
 
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_2 , у якому просить зазначену касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувану постанову без змін. Зазначає, що розгляд даної справи та рішення судів ніяким чином не стосуються прав та обов`язків ОСОБА_3 , вона не є власником спірної земельної ділянки з 30 вересня 2011 року, оскільки подарувала її відповідачу по справі ОСОБА_2 . З моменту вступу в силу змін до статті 268 ЦПК України (15 січня 2012 року) до подання позову до суду (24 грудня 2014 року) трирічний строк позовної давності, передбачений статтею 257 ЦК України не сплинув, і тому даний строк позовної давності позивачем не пропущено.
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                    31 травня 2018 року відкрито касаційне провадження в указаній справі за касаційною скаргою ОСОБА_1 і витребувано цивільну справу               № 363/86/15-ц з Вишгородського районного  суду Київської області.
 
Ухвалою Касаційного цивільного суду в складі Верховного Суду від                      17 вересня 2018 року прийнято до провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 .
 
Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від                      02 червня 2020 року вказану справу призначено до судового розгляду.
                   
Фактичні обставини справи, встановлені судом
 
Суд установив, що ОСОБА_1 є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по                 АДРЕСА_1 на підставі ухвали Вишгородського районного суду Київської області про затвердження мирової угоди від 18 листопада 1998 року.
 
Власником іншої 1/3 частини вищевказаного домоволодіння є              ОСОБА_2 .
 
Рішенням Димерської селищної ради № 94-11-ХХІУ від 24 листопада 2004 року ОСОБА_1 передано у приватну власність 0,8 га для обслуговування Ѕ частини житлового будинку по АДРЕСА_1 .
 
Рішенням Димерської селищної ради № 337-16-У від 10 липня 2008 року затверджено технічну документацію та вирішено рахувати зокрема за ОСОБА_1 земельну ділянку площею 0,1081 га, для обслуговування житлового будинку, а також вирішено внести зміни в рішення № 94-11-ХХІУ від 24 листопада 2004 року.
 
Даним рішенням за ОСОБА_3 також було затверджено технічну документацію та вирішено рахувати земельну ділянку площею 0,1242 га.
 
На виконання зазначеного рішення селищної ради виготовлено державний акт серії ЯЛ № 323549 на ім`я ОСОБА_1 , що посвідчує право його приватної власності на земельну ділянку площею 0,1081 га.
 
На ім`я ОСОБА_3 також було виготовлено державний акт серії ЯК № 871280 , що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га.
 
30 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 земельну ділянку площею 0,1242 га, про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у зв`язку з її відчуженням. 
 
2.Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
 
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня                    2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
 
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
 
За таких обставин розгляд касаційних скарг ОСОБА_1 та                 ОСОБА_2 на постанову Апеляційного суду Київської області від                    17 квітня 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до  08 лютого 2020 року.
 
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, а касаційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. 
 
Відповідно до положень статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із зазначенням частки кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.
 
Згідно із частинами першою, третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
 
Частиною першою статті 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності.
 
За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні.
 
Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки.
 
Відповідно до частини другої статті 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки.
 
Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 ЦК України.
 
Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 18 червня 2007 року № 55 (далі - Інструкція № 55).
 
Згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 Інструкції № 55 поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси.
 
Пунктом 2.3 розділу 2 Інструкції № 55 передбачено, що не підлягають поділу об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна. Питання щодо поділу об`єктівнерухомого майна може розглядатись лише після визнання права власності на них відповідно до закону.
 
Зазначені положення узгоджуються з нормами статей 316, 317, частинами першою, другою статті 376 ЦК України.
 
Ураховуючи те, що за змістом статей 316, 317 ЦК України право власності це право особи володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на свій розсуд, але у межах, передбачених законом, здійснення особою самочинного будівництва відповідно до частини другої статті 376 ЦК України не породжує в неї права власності на таке майно, відтак виключає це майно із цивільного обороту.
 
За змістом частини першої статті 376 ЦК України самочинним вважається будівництво жилого будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво, або відведена не для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил.
 
Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК України).
 
Самочинно збудоване нерухоме майно не є об`єктом права власності, а тому не може бути предметом поділу (виділу) згідно з нормами статей 364, 367 ЦК України.
 
Не підлягають поділу (виділу) об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти нерухомого майна.
 
Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 04 грудня 2013 року у справі № 6-130 цс 13, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-286 цс 15, є незмінною.
 
Таким чином, апеляційний суд, встановивши фактичні обставини, від яких залежить правильність вирішення спору, надавши оцінку доказам, дійшов вірного висновку про те, що позивач самостійно, без отримання будь-яких дозвільних документів провів часткове переобладнання житлового будинку по АДРЕСА_1 та побудував гараж, дійшов вірного висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог про поділ житлового будинку в натурі.
 
Також апеляційний суд дійшов правильного висновку про відмову у визнанні недійсним договору дарування виходячи з того, що позивачем, який не був стороною спірного правочину не зазначено обставин, які відповідно до статей 203, 215 ЦК України є підставою для визнання цього договору недійсним.
 
Судом встановлено, що рішенням Димерської селищної ради  № 337-16-У від 10 липня 2008 року затверджено технічну документацію щодо передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га.
 
На виконання даного рішення селищної ради на ім`я ОСОБА_3 було виготовлено державний акт серії ЯК № 871280 , що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га.
 
30 вересня 2011 року ОСОБА_3 подарувала ОСОБА_2 вищезазначену земельну ділянку, про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у зв`язку з її відчуженням. 
 
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК УКраїни кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаниих або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Статтею 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва й обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 га, в селищах - не більше 0,15 га, в містах - не більше 0,10 га.
 
Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір  земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим) (частина третя статті 121 ЗК України.
 
Право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь-якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України).
 
Установивши, що рішенням селищної ради від 10 липня 2008 року порушені права  ОСОБА_1 , оскільки ОСОБА_3 для обслуговування 1/3 частини житлового будинку у приватну власність передано земельну ділянку більшої площі, ніж йому - власнику 2/3 частин цього будинку, крім того, загальний розмір переданої у власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 складає 0,2323 га, що перевищує максимальний розмір у 0,15 га, встановлений статтею 121 ЗК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що права позивача на земельну ділянку порушено.
 
Проте з висновком апеляційного суду погодитись неможливо, оскільки судом не враховано, що позивачу на його частку у праві спільної часткової власності (2/3) та в межах  максимального розміру земельної ділянки відповідного цільового призначення, яка визначена у частині третій статті 121 ЗК України, передано у власність 0,1081 га, розмір отриманої ним у власність землі не є меншим від максимального розміру  земельної ділянки відповідного цільового призначення, що встановлений частиною першою статті 121 ЗК України та відповідає його частці нерухомого майна у спільному майні. Відповідачу земельна ділянка також надавалась окремо і не із загальної земельної ділянки під будівництво та обслуговування будинку. Таким чином, кожний із співвласників спільної часткової власності на будинок отримав у власність земельні ділянки як окремі об`єкти, а тому висновок суду про порушення прав з огляду на більшу частку позивача у спірній частковій власності на будинок є помилковим. 
 
Суд не врахував, що сторонам у справі, якім належить право спільної часткової власності на будинок, вперше були надані земльні ділянки у власність певного розміру -кожному із співвласників окремо, тобто вказані земельні ділянки надавались не із загальної земельної ділянки, а тому підстав для висновку, що при наданні відповідачу земельної ділянки порушені права позивача не має.  
 
За вказаних обставин, суд касаційної інстанції вважає, що наявне право у ОСОБА_2 на земельну ділянку в розмірі 0,1242 га ніяким чином права позивача не порушує.
 
Враховуючи, що у справі не вимагається збирання або додаткової перевірки чи оцінки доказів, обставини справи встановлені судом повно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права в частині задоволення позовних вимог, тому постанова апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню з  прийняттям нової постанови про відмову в позові ОСОБА_1 про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та державних актів на земельні ділянки. Не може в цій частині і залишатись рішення суду першої інстанції про відмову в позові за пропуском строку, оскільки позов в цій частині є необгрунтованим. 
 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_2 , що виниклий спір зачіпає права ОСОБА_3 , яка до участі у справі не залучена, не заслуговують на увагу, оскільки остання не є власником спірної земельної ділянки з 30 вересня 2011 року, так як подарувала зазначену земельну ділянку відповідачу по справі ОСОБА_2 .
 
Керуючись статтями  400, 409, 410, 412, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ: 
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Касаційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.
 
Рішення Вишгородського районного суду Київської області від 15 серпня 2017 року та постанову Апеляційного суду Київської області від 17 квітня 2018 року в частині скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів про право власності на земельні ділянки скасувати та в цій частині ухвалити нове судове рішення.
 
Відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Димерської селищної ради Вишгородського району Київської області про визнання недійсним та скасування рішення Димерської селищної ради № 337-16-У від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_1 земельної ділянки площею 0,1081 га, по АДРЕСА_1 ,
 про визнання недійсним та скасування державного акту серії ЯЛ № 323549, що посвідчує право власності на земельну ділянку ОСОБА_1 , площею 0,1081 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221855300:11:272:0707, 
про визнання недійсним та скасування рішення Димерської селищної ради № 377-16-У від 10 липня 2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі ОСОБА_3 земельної ділянки площею 0,1242 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 ,  
про визнання недійсним та скасування державного акта серії ЯК №871280, зареєстрованого в книзі записів реєстрації актів на право власності на землю за № 011094202396, на земельну ділянку площею 0,1242 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по АДРЕСА_1 , кадастровий номер 3221855300:11:272:0706.
 
У решті вимог постанову апеляційного суду залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий	М. Є. Червинська  	
Судді:	С. Ю. Бурлаков  	
 	А. Ю. Зайцев  	
 	Є. В. Коротенко   	
 	В. М. Коротун