ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 601/10/20 	Головуючий у 1-й інстанції Коротич І.А. 	
Провадження № 22-ц/817/597/20 	Доповідач - Щавурська Н.Б.	
Категорія - 304090000 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 липня 2020 року         м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
головуючого - Щавурська Н.Б. 
суддів -  Костів О. З., Сташків Б. І., 

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” на рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2020 року, постановлене суддею Коротичем І.А. в цивільній справі № 601/10/20  за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
ВСТАНОВИВ:
У січні 2020 року позивач АТ КБ “Приватбанк” звернулося до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, в обґрунтування якого зазначило, що згідно укладеного договору № б/н від 15 березня 2011 року, ОСОБА_1 отримала кредит у розмірі 50 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши відповідну заяву, відповідач підтвердила свою згоду на те, що дана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, які викладені на банківському сайті, складає між нею та Банком договір про надання банківських послуг, відповідно до якого нею приймається будь-який розмір кредитного ліміту, встановлений банком відповідно до п. 2.1.1.2.3, п. 2.1.1.2.4 Договору. Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов`язань щодо сплати визначених договором платежів станом на 21.10.2019 року утворилася заборгованість в розмірі 158 776 грн. 87 коп., з яких: 131 997 грн. 75 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 19 444 грн. 28 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками; 7 334 грн. 84 коп. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; 0,00 грн. – штраф (фіксована частина) відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг і 0,00 грн. – штраф (процентна складова). 
Рішенням Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі АТ КБ “Приватбанк” просить скасувати рішення суду, вважаючи його незаконним, прийнятим з недоведеністю обставин справи, з порушенням норм матеріального і процесуального права та постановити нове, яким вказаний позов задовольнити.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на ненадання судом належної правової оцінки ряду обставин, і зокрема, що договір відповідачем не оспорюється, вона користувалася картковим рахунком та використовувала кредитні кошти. 
Вказує, що ОСОБА_1 разом з Анкетою-заявою особисто підписала довідку про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду".
Вважає, що сплата ОСОБА_1 сум на погашення заборгованості за пенею і процентами, згідно умов укладеного договору, свідчить про визнання нею цих умов, а тому, в суду не було жодних правових підстав для зменшення наявної суми заборгованості за кредитним договором на суму внесених відповідачем платежів. При цьому, звертає увагу на не врахування судом п. 2.1.1.4.10. Умов і правил надання банківських послуг, яким передбачено конкретний порядок погашення заборгованості, а також наявних у матеріалах справи доказів: розрахунку та виписки по рахунку, що підтверджують наявний розмір заборгованості.
З урахуванням ненадання відповідачем доказів, які б свідчили про повне погашення кредитного ліміту, оскільки з виписки по рахунку вбачається, що сума використаних коштів складає більше 1 3551 44,91 грн., вважає безпідставними висновки суду в частині повного погашення ОСОБА_1 кредитного ліміту.
Відзив на апеляційну скаргу від ОСОБА_1 до суду апеляційної інстанції не надходив.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що 15 березня 2011 року ОСОБА_1 підписано анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у АТ КБ «Приватбанк», за умовами якої вона погодилася, що дана заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами Банку, які викладені на банківському сайті складають між нею та банком договір про надання банківських послуг № б/н щодо отримання кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.        
Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів банку, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, та клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. 
До Кредитного договору банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» («Універсальна 30 днів пільгового періоду», «Універсальна 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold») та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщенні на сайті https//privatbank.ua/terms/.
За розрахунком банку, заборгованість ОСОБА_1 за даним кредитним договором станом на 21.10.2019 року становить 158 776 грн. 87 коп., з яких: 131 997 грн. 75 коп. – заборгованість за тілом кредиту; 19 444 грн. 28 коп. – заборгованість за простроченим тілом кредиту; 0 грн. 00 коп. – заборгованість за нарахованими відсотками; 7 334 грн. 84 коп. – нарахована пеня за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. – пеня за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн.; відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг 0,00 грн. – штраф (фіксована частина); 0,00 грн. – штраф (процентна складова).
Згідно вимог ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 1055 ЦК України).
У відповідності до ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку з чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. 
Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст.611 ЦК України).
За змістом ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).        
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності позивачем факту узгодження з відповідачем саме тих умов кредитування, на які посилався Банк у позовній заяві, і яка наслідок — з недоведеності наявності у відповідача перед позивачем боргу на підставі підписаної анкети-заяви.
Колегія суддів погоджується висновком Кременецького районного суду, як таким, що зроблений з урахуванням вимог чинного законодавства та відповідає наявним у справі доказам.
Встановивши, що в заяві позичальника від 15 березня 2011 року процентна ставка не зазначена; відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також, враховуючи відсутність в матеріалах справи належних, допустимих і достатніх доказів, що саме в долученій до позовної заяви редакції Витяг з Тарифів, Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг існували на час підписання заяви відповідачем і саме з такими вона була ознайомлена на час підписання анкети-заяви, суд першої інстанції з урахуванням правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17, прийшов до вірного висновку, що Умови та правила надання банківських послуг, а також Тарифи Банку, на підставі яких проведено розрахунок заборгованості не можуть вважатися складовою частиною договору, а тому - відсутні правові підстави вважати укладеним договір приєднання з ОСОБА_1 ..
Так, Велика Палата у вищевказаній справі дійшла висновку, що надані Банком Витяг з Умов та Правил надання батьківських послуг, Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт “Універсальна” з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Роздруківка з сайту Банку також не може бути належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування.
В той час, матеріали справи не містять підтвердження, що саме надані Банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов і Правил надання банківських послуг розуміла ОСОБА_1 , ознайомилася та погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку від 15.03.2011 року, а також те, що вказані документи на момент отримання ОСОБА_1 кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування.
З урахуванням долученого Банком до позовної заяви розрахунку заборгованості вбачається, з якого вбачається, що за період з 26.11.2013 року до 31.10.2015 року ОСОБА_1 було внесено на погашення боргу 189 689 грн 69 коп. (а.с. 5-6), з яких: 188 200 грн 73 коп. - банком зараховано на погашення за кредитом; 1 488 грн 96 коп. - на погашення процентів (необхідність сплати яких наявними у справі доказами не підтверджено), а також за період з 01.11.2015 року до 21.10.2019 року сума витрачених ОСОБА_1 кредитних коштів складає 725 156 грн 67 коп., а на погашення заборгованості останньою за цей самий період внесено кошти в сумі 725 114 грн 52 коп. (а.с. 7-10), тобто сума внесених відповідачем коштів з урахуванням погашення банком процентів за попередній період в сумі 1 488 грн 96 коп. перевищує суму використаних коштів, погоджується колегія суддів і з висновком суду першої інстанції про недоведеність позивачем факту існування у відповідача перед ним будь-якої заборгованості.
Доводи апеляційної скарги щодо ненадання судом першої інстанції належної правової оцінки факту підписання ОСОБА_1 разом з Анкетою-заявою довідки про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" колегія суддів відхиляє з підстав, що така довідка разом із позовною заявою до суду першої інстанції Банком не подавалася, а тому не могла бути предметом дослідження. Також, з урахуванням того, що апелянтом не наведено причин не можливості подання даної довідки до суду першої інстанції, така відповідно до вимог ч. 8 ст. 83 ЦПК України не може бути прийнята до розгляду й судом апеляційної інстанції.
Підлягають відхиленню й доводи апеляційної скарги позивача щодо неврахування судом фактично використаних ОСОБА_1 кредитних коштів та наявної в неї суми заборгованості з посиланням на виписку з особового рахунку відповідача, оскільки, по перше, дана виписка не була предметом дослідження судом першої інстанції, так як позивачем до позовної заяви не долучалася, а була долучена лише до апеляційної скарги та з підстав, передбачених ч. 8 ст. 83 ЦПК України не може бути прийнятою й апеляційним судом; по друге, вказана виписка містить інформацію про рух коштів, починаючи з 2008 року, а не за період, що є підставою заявленого позову (починаючи з 15.03.2011 року), а по третє, з єдиного, долученого самим же позивачем до позовної заяви доказу на підтвердження розміру заборгованості (розрахунку) вбачається, що фактично витрачені ОСОБА_1 кредитні кошти складали 725 156 грн. 67 коп., що й відповідно було взято судом до уваги, на погашення ж заборгованості останньою внесено кошти в сумі 725 114 грн. 52 коп. за період з 01.11.2015 року до 21.10.2019 року та зараховано з внесених на виконання умов договору коштів на погашення процентів, розмір яких матеріалами справи не підтверджено, за попередній період 1 488 грн 96 коп. 
Таким чином, доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими під час апеляційного розгляду справи обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та фактично зводяться до незгоди з мотивами, з яких суд виходив відмовляючи у задоволенні позовних вимог.
У відповідності до ч. 1 ст. 374 Цивільного процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно з вимогами ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи те що, рішення суду першої інстанції постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, є законним, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду в даній справі — без змін.
У відповідності до п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах не касаційному оскарженню не підлягають.
Згідно вимог п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України до числа малозначних закон відносить, у тому числі справи, у яких ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Враховуючи категорію даної справи, яка відноситься до малозначних, така касаційному оскарженню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 19 ч. 6 п. 1; 35 ч.ч. 1, 3; 259 ч.ч. 1, 2, 6, 8; 374 ч. 1 п. 1; 375 ч. 1; 381 ч.ч. 1, 3; 382 ч.ч. 1, 2; 384 ч. 1; 389 ч. 3 п. 2 Цивільного процесуального кодексу України, суд
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” — залишити без задоволення.
Рішення Кременецького районного суду Тернопільської області від 05 березня 2020 року — залишити без змін. 
Судові витрати покласти на сторони в межах, ними понесених.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття й оскарженню не підлягає.
Дата складання повного судового рішення 14 липня 2020 року.

Головуючий 
Судді