22-ц/804/1835/20 
                                                                                264/2520/18 

П О С Т А Н О В А
Іменем України

Єдиний унікальний номер 264/2520/18
Номер провадження 22-ц/804/1835/20
16 вересня  2020 року                                                                                      місто Маріуполь 
Донецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
                 головуючого судді Лопатіної М.Ю.
                 суддів – Мальцевої Є.Є., Принцевської В.П.
                 за участю секретаря – Сидельнікової А.В., 
         сторони:
позивач– ОСОБА_1 
відповідач – ОСОБА_2 

розглянув у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу ОСОБА_2 , в інтересах якого діє адвокат Білозьоров Олексій Борисович, на рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року, ухвалене у складі судді  Кузнецова Д.В., повний текст якого складено 17 жовтня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: Кальміуський районний у місті Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області про визнання батьківства та стягнення аліментів,-

В С Т А Н О В И В:

У травні 2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа: Кальміуський районний у м. Маріуполі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про визнання батьківства та стягнення аліментів. 

Позовна заява мотивована тим, що у січні 2013 року вона познайомилася  з ОСОБА_2 і з червня 2015 року вони почали підтримувати близькі стосунки. У подальшому, з вересня 2015 року вони почали проживати разом у її квартирі АДРЕСА_1 . Зазначала, що у червні 2017 року вона дізналася про свою вагітність та повідомила про це відповідача, який відреагував на цю новину негативно. Після цього ще деякий час вони підтримували спілкування та близькі стосунки, але з грудня 2017 року їх відносини припинились. Вказувала, що ІНФОРМАЦІЯ_1 у неї народився син – ОСОБА_3 , біологічним батьком якого є ОСОБА_2 , проте останній батьком дитини себе не визнає. Вважала, що небажання відповідача мати дітей не позбавляє його прав та обов`язків перед сином, а дитина має право мати батька та відповідний запис в актовому записі про народження. Стверджувала, що відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття.

Ураховуючи наведене, просила суд визнати ОСОБА_2 батьком дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внести відповідні зміни до актового запису про його народження, зазначивши батьком дитини відповідача, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, стягнути  з ОСОБА_2 на її користь аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку.

Рішенням Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року позов ОСОБА_1 задоволено. Визнано ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , внесено відповідні зміни до актового запису № 48 від 23 січня 2018 року, зробленого Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Донецькій області, про народження дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши батьком дитини ОСОБА_2 .  Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця,  але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку,  починаючи з 11 травня 2018 року і до досягнення дитиною повноліття. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, починаючи з 11 травня 2018 року. Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у розмірі 704,80 гривень.

Не погодившись з таким судовим рішенням, відповідач, через свого представника  ОСОБА_4 , подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та  процесуального права,  просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 в повному обсязі. 

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржене рішення суду було ухвалене під час хвороби відповідача, хоча у наявності було клопотання його представника про відкладення справи. Документ, підтверджуючий хворобу відповідача отриманий тільки після закінчення лікування, тому посилання у рішенні суду про те, що відповідач не надав доказів хвороби є необґрунтованими. Крім того, скаржник зазначив, що місцевий суд безпідставно відхилив клопотання про призначення судово-гінекологічної експертизи та не дав належної оцінки доводам відповідача стосовно того, що дата зачаття дитини позивачки припала на термін його відсутності в Україні з 15 по 22 квітня 2017 року. Крім того посилався на те, що суд не врахував, що факт мешкання однією родиною сторін не доведений позивачкою та не має значення при визначенні батьківства. Крім того, суд необґрунтовано прийняв до уваги пояснення свідків з боку позивачки, при цьому  не дав їм належної оцінки. Вважає, що ці свідки  є такими, які не заслуговують на довіру,  є залежними від позивачки або ж її пацієнтами. Суд не врахував, що відповідач має сина та онука, його стан здоров`я не дозволяє йому мати дітей, тим паче піклуватись про них, йому потрібен спокійний спосіб  життя, повноцінний сон. 

Позивачка, в порядку визначеному ст. 360 ЦПК України, не скористалась своїм процесуальним правом на подання відзиву на апеляційну скаргу.

Постановою Донецького апеляційного суду від 22 травня 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_4 , який діє в інтересах ОСОБА_2 , залишено без задоволення. Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року залишено без змін.

Касаційна скарга представника ОСОБА_2 – адвоката Білозьорова О.Б. на вищевказану постанову апеляційного суду задоволена постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 березня 2020 року, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 та його представник адвокат  Рябоконь С.В.   підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.

Представники позивачки – адвокати Мироненко О.В та Звонарьов В.В. в судовому засіданні заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник третьої особи - Кальміуського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області до суду апеляційної інстанції не з`явився, згідно заяв, просив справу розглянути у  його відсутність та ухвалити рішення на  розсуд суду.
   
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача та представників сторін, дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. 

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Відповідно ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
         У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
       Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
        Зазначеним вимогам закону оскаржене рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає.
           Згідно статті 51 Конституції України, частин другої, третьої статті 5 СК України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини.
       Відповідно до статті 121 СК України права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу.
          У статті 125 СК України передбачено, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від матері визначається на підставі документа закладу охорони здоров`я про народження нею дитини.  Якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається: за заявою матері та батька дитини; за рішенням суду.
         Частиною першою статті 135 СК України визначено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
         Положеннями статті 128 СК України визначено, що за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України.   Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу.
            Судом першої інстанції установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у позивачки ОСОБА_1 народився син – ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження  серії НОМЕР_1 , виданим 23 січня 2018 року Кальміуським районним  у м. Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (т. 1 а.с.12).
         Відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян від 23 січня 2018 року № 00019434536.(т. 1 а.с.13)
        Задовольняючи позов ОСОБА_1 , місцевий  суд виходив з того, що батьківство ОСОБА_2   щодо дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , підтверджується поясненнями сторін, які не заперечували наявність між ними близьких стосунків протягом тривалого часу,  показаннями свідків, що вказували про спільне проживання сторін та існування між ними відносин перед народженням дитини, спільними фотознімками ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , дослідженими судом медичними документами відносно позивачки та дитини.
         У частині вирішення позовних вимог щодо стягнення аліментів, суд першої інстанції керувався законодавчо закріпленим обов`язком батьків утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття, який покладається на них у рівних частках.
       Крім того, враховуючи положення частини другої статті 84 Сімейного кодексу України, місцевий  суд вважав можливим стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1   аліменти на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.
Такі висновки суду відповідають обставинам справи та вимогам закону.
            Разом з тим, не можна погодитись з  висновком місцевого суду про те, що  ухилення відповідача  від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи дає суду підстави встановити факт наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною позивачки.
           Так, апеляційним судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 у ОСОБА_1   народився син – ОСОБА_3 , що підтверджується відповідним свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим  23 січня 2018 року Кальміуським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (т. 1, а. с. 12).
              Відомості про батька дитини записані відповідно до частини 1 статті 135 СК України, тобто за вказівкою матері, що підтверджується відповідним витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян від 23 січня 2018 року (т. 1 а. с. 13).
            Відповідно до фотознімків, ОСОБА_2 і ОСОБА_1   разом проводили час, подорожували, відпочивали, відзначали свята (т. 1, а. с. 21 - 41).
            Згідно з висновком комісійної судово-медичної експертизи Комунального закладу «Дніпропетровське обласне бюро судово-медичної експертизи» Дніпропетровської обласної ради» від 20 березня 2019 року, зачаття народженої ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 дитини чоловічої статті настало, з великою вірогідністю, в період з 12 травня 2017 року по 20 травня 2017 року (том 2, а. с. 28-33).
        З  матеріалів справи, зокрема позовної заяви ОСОБА_1 , свідчень свідків з боку позивачки вбачається, що  близькі стосунки  між сторонами виникли з вересня 2015 року, після чого  вони почали проживати разом у квартирі позивачки, де також жила її старша дочка,  з  якою у ОСОБА_2 склалися добрі відносини. ОСОБА_1 і ОСОБА_2   їздили разом на відпочинок,  спілкувались  з родичами, разом святкували значні події. Крім того, встановлено, що позивачка супроводжувала відповідача до міста Києва для отримання ОСОБА_2 медичної консультації з приводу хвороби серця. Про свою вагітність ОСОБА_1 повідомила ОСОБА_2 , проте останній відреагував на цю новину негативно. Відносини у сторін  тривали до листопада 2017 року, а з грудня 2017 року  ОСОБА_2   припинив  спілкування з позивачкою.
        Заперечуючи проти позову та не погоджуючись  з  рішенням суду першої інстанції про визнання його батьком дитини, що народилася у позивачки 11 січня 2018 року, ОСОБА_2   пояснював, що  інтимні стосунки  з ОСОБА_1 він  мав тільки до березня 2017 року, а вже у квітні 2017 року ( з 13 квітня 2017 року по 25 квітня 2017 року) з іншою жінкою він виїжджав на відпочинок до ОАЕ.  Відповідач наполягав на тому, що зачаття дитини у позивачки відбулося саме у період, коли він був з іншою жінкою за межами України, а тому він не є батьком цієї дитини (т. 1 а.с.103-110).
         За вимогами ч.ч.1-3 ст.  89 ЦПК України  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
        Згідно  ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами;  висновками експертів;  показаннями свідків.
        Відповідно ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.  
          Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 
        За вимогами ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
        З рішення суду першої інстанції вбачається, що висновок суду про  батьківство ОСОБА_2   відносно дитини, народженої позивачкою,  зроблено   на підставі пояснень самих сторін, які  визнавали тривалість близьких стосунків, медичних документів, досліджених судом,  що  фіксували стан  здоров`я ОСОБА_1   з часу  вагітності до пологів, інших письмових доказів, долучених до  справи, а також показань свідків ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , які зазначали, що сторони    підтримували  відносини до кінця 2017 року, піклувалися  один про одного, разом  відпочивали, святкували та проводили вільний час, позивач постійно  надавала відповідачу допомогу на підтримку здоров`я (т.1 а.с.15,21-42).
        При цьому апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи  сторони відповідача про те, що пояснення вищезазначених свідків не повинні бути враховані судом як докази, оскільки є неправдивими.   
       З матеріалів справи вбачається, що показання свідків,  допитаних за заявою позивачки, були одержані судом першої інстанції з дотримання порядку, встановленого законом. Місцевий суд оцінив ці докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України. Підстав вважати ці докази неправдивими немає.    
       Крім того, в ході розгляду даної справи апеляційним судом, за клопотанням відповідача Комунальним закладом  «Дніпропетровське  обласне бюро судово-медичної експертизи» ДОР» була проведена комісійна судово-медична експертиза, за результатами якої, згідно висновку від  20 березня 2019 року, зачаття, народженої  ОСОБА_1   ІНФОРМАЦІЯ_3 , дитини  чоловічої статті настало, з великою вірогідністю, в період з 12 травня 2017 року по 20 травня 2017 року  (т.2 а.с.28-33).         
       Наведений висновок об`єктивно підтверджує підстави позовної  заяви ОСОБА_1 про те, що вона завагітніла у травні 2017 року, після того, як відповідач повернувся до міста з відпочинку  і   про це вона відразу повідомила ОСОБА_2 .
         Оцінюючи вказаний висновок експертизи, в порядку визначеному ст.ст.89, 110  ЦПК України, колегія суддів  не погоджується з доводами сторони відповідача про те, що цей висновок суперечить іншим матеріалам справи та викликає сумніви в його правильності. 
          Так, апеляційним судом встановлено, що при вирішенні питань, поставлених перед комісією  експертів, були детально досліджені та відображені у висновку  данні  історії вагітності та  пологів  ОСОБА_1 ,  обмінної карти жіночої консультації позивачки, чотирьох протоколів УЗІ відносно  ОСОБА_1   та  медичної карти новонародженої дитини. Суперечності експертного висновку вказаним  медичним матеріалам апеляційним судом не встановлено. 
Доводи  представника відповідача про те, що, в порушення вимог ч.1 ст. 111 ЦПК України, експертиза була проведена без участі двох експертів в напрямку знань акушерства та гінекології, є безпідставними, оскільки за вимогами зазначеної норми закону, комісійна експертиза проводиться не менш як двома експертами одного напряму знань, а згідно відомостей Реєстру атестованих судових експертів України,  всі члени комісії мають один вид експертної спеціалізації – судово-медична експертиза. Отже, призначена у справі судово-медична гінекологічна експертиза була проведена у відповідності до вимог ч.1 ст. 111 ЦПК України. 

Залучення для проведення експертизи фахівця в галузі акушерства та гінекології   Чуйко В.І.  без погодження з особою, що призначила експертизу (суду), а також описки в експертному висновку не дають підстав вважати, що при проведенні експертизи були допущені істотні порушення норм, які регламентують порядок  проведення експертизи. 

Даний висновок експертів в повному обсязі підтримала допитана у судовому засіданні апеляційної інстанції судовий  експерт ОСОБА_12 .

Апеляційний суд вважає, що всі заперечення відповідача щодо правильності даної експертизи викликані тим, що останній  не згоден з її висновками відносно періоду  зачаття народженої  позивачкою дитини.

Посилання ОСОБА_2   на те, що в зазначений в експертизі період зачаття дитини  він вже підтримував стосунки з іншою жінкою, що підтверджується фотографіями та авіабілетами на відпочинок, не спростовують висновків цієї експертизи. При цьому,  період зачаття дитини, встановлений експертами не співпадає зі знаходженням відповідача на відпочинку в ОАЕ з іншою жінкою.
   
Будь-яких належних  та  допустимих доказів, які б спростували пояснення позивачки та висновки цієї експертизи щодо строків зачаття  дитини, ОСОБА_2 не надав.    

  При цьому колегія суддів вважає недоведеними посилання  ОСОБА_2    у судовому засіданні  апеляційного суду на те, що він супроводжував позивачку до центру репродуктивної медицини, де вона використовувала його біологічний матеріал, необхідний для народження дитини, а тому він є донором, але не батьком, оскільки його згоди на це не було. 
            Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що в порушення норм процесуального права, суд першої інстанції розглянув справу  у відсутності ОСОБА_2 , який  через хворобу в період з 11 жовтня 2018 року по 19 жовтня 2018 року не мав можливості з`явитись до суду, є безпідставними, з огляду на те, що  з матеріалів справи  вбачається, що відповідач неодноразово брав участь у судових засіданнях, давав пояснення суду, наводив свої доводи, міркування щодо питань, які виникали під час судового розгляду. Крім того, представник відповідача  -    адвокат  Білозьоров  О.Б. був належним чином повідомлений  про час та місце розгляду справи 16 жовтня 2018 року,  тому суд першої інстанції   обґрунтовано ухвалив рішення  у відсутності відповідача. При цьому довідка про хворобу у даний період не була надана  ОСОБА_2   до місцевого суду до ухвалення  рішення у справі, а  копія цієї довідки  додана  тільки до   апеляційної скарги (т.1 а.с.188).
        Таким чином, колегія суддів дійшла висновку щодо  законності  та обґрунтованості рішення суду першої інстанції, яким визнано ОСОБА_2 батьком дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
          Також є правильним рішення суду першої інстанції в частині вирішення позовних вимог щодо стягнення аліментів на неповнолітню дитину та позивачку до досягнення дитиною трирічного віку.
         Разом з тим, є помилковим висновок місцевого суду щодо ухилення відповідача від проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, що дає підстави встановити факт наявності кровного споріднення між відповідачем і дитиною позивачки.
         Так, згідно вимог ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
        Ухиленням від участі в експертизі є умисні дії особи, яка бере участь у справі, метою яких є неможливість проведення експертизи, яку призначив суд: неподання експертам необхідних матеріалів або документів, які є в особи; відмова надати зразки для дослідження; недопущення до приміщень або майна, яке підлягає дослідженню, тощо.
        Неявка особи, яка бере участь у справі, на експертизу, якщо без цього її провести неможливо або ухилення її від подання експертам необхідних матеріалів ще не є безумовною підставою для визнання або відмови у визнанні судом факту, для з`ясування якого була призначена експертиза. Це питання вирішується судом в кожному конкретному випадку в залежності від того, яка сторона, через які причини не з`явилася на експертизу або не подала експертам необхідних матеріалів, а також яке значення має для неї висновок експерта, беручи до уваги всі докази, що є у справі в їх сукупності.
       Встановлено, що в ході розгляду справи, відповідач заперечував проти проведення  судової молекулярно-генетичної експертизи, а коли вона двічі була призначена судом апеляційної інстанції, повідомляв суд про те, що з`явитись  до експертних установ для відібрання зразків букального епітелію він не має можливості, з огляду на поганий стан здоров`я. Востаннє, відповідач повідомив апеляційний суд про те, що після винесення ухвали про призначення експертизи в нього значно погіршився стан здоров`я, пов`язаний із захворюванням очей, про що надав відповідну довідку (т. 3 а.с.118-122).
         Крім того, суду першої інстанції відповідач надав виписку із історії хвороби  № 3003/16 від 31 травня 2016 року, з якої вбачається, що у травні 2016 року відповідач проходив лікування в  даній медичній установі з діагнозом стенокардія П ФК, постінфарктний і дифузний кардіосклероз тощо. ОСОБА_2 була виконана операція: аортокоронарне шунтування (т.1 а.с.92).  
         Таким чином, причини відмови відповідача від проведення молекулярно-генетичної експертизи та неявки  в експертну установу для відібрання зразків букального епітелію є поважними, а тому підстав вважати, що ОСОБА_2 ухилився від проведення  судово-медичної ( молекулярно-генетичної)  експертизи для вирішення питання щодо біологічного батьківства немає.
        Суд першої інстанції в порушення вимог ст. 263 ЦПК України, повно і всебічно не з`ясував обставини, на які посилався відповідач, заперечуючи проти призначення молекулярно-генетичної експертизи та не надав правильну правову оцінку цим доводам ОСОБА_2 .       
  За таких обставин, оскаржене рішення суду першої інстанції слід змінити у мотивувальній частині, виключивши висновок суду про ухилення відповідача від участі в проведенні судово-медичної ( молекулярно-генетичної)  експертизи, в решті – залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 374, 376, 381- 382 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року змінити у мотивувальній частині, виключивши висновок суду про ухилення відповідача від участі в проведенні судово-медичної ( молекулярно-генетичної)  експертизи для вирішення питання щодо біологічного батьківства.

В іншій частині рішення Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 16 жовтня 2018 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду за наявності передбачених ст.389 ЦПК України підстав протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту. 

Судді:

Повний текст постанови складено18 вересня 2020 року.

Суддя: