Постанова
Іменем України
24 червня 2020 року 
м. Київ
справа № 751/2322/17
провадження № 61-49048св18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Кузнєцов В. О. (суддя-доповідач),
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Стрільчука В. А., Тітова М. Ю.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк»,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року у складі судді Маслюк Н. В., додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року у цьому ж складі та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року у складі колегії суддів: Лакізи Г. П., Онищенко О. І.,  Харечко Л. К., і касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У квітні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», банк), правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») про розірвання договору та стягнення банківського вкладу, процентів і застосування відповідальності.
Позовна заява ОСОБА_1 мотивована тим, що 20 травня 2013 року між ним та ПАТ «ПриватБанк» було укладено договір № SAMDN25000735289172 (вклад «Депозит Плюс на 12 мес.»), відповідно до умов якого він передав банку грошові кошти для розміщення їх на депозитному рахунку. Станом на 24 червня 2015 року залишок вкладу становив 6 012 193,69 грн. За змістом цього договору на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 23,0% річних. Строк вкладу був обумовлений 366 днів з терміном до 23 травня 2016 року включно. У пункті 6 цього договору сторони погодили, що по закінченню терміну вкладу банк перераховує кошти з депозиту на вклад вкладника «до запитання». Згідно з пунктом 7 договору вкладу, якщо після закінчення 3 календарних днів після надходження грошей на вклад «до запитання» вкладник не затребував суму вкладу або його частину, останній доручає банку перерахувати всю суму коштів з вкладу «до запитання» на цей депозит. Продовження вкладу здійснюється без оформлення додаткових угод до договору. Новий термін вкладу обчислюється від дати надходження грошей на депозит з вкладу «до запитання». Додатково на новий термін вкладу банк збільшує процентну ставку за вкладом (далі - надбавка). Розмір надбавки вказаний в Умовах та правилах надання банківських послуг, розміщених на сайті pb.ua. 
Проте, надалі між сторонами у справі виник спір щодо відсутності коштів на особовому рахунку вкладника у розмірі 6 012 19,69 грн, відкритому банком на підставі договору вкладу, та незарахуванні відповідачем позивачеві процентів на цей вклад. На момент звернення до суду договір вкладу є чинним в силу його автоматичної пролонгації, він як позичальник виконав зобов`язання за кредитним договором у повному обсязі. Позивач зазначав, що 26 серпня 2015 року мало місце неправомірне списання суми вкладу відповідачем з його особового рахунку. Таким чином, відповідачем допущені істотні порушення договору вкладу, що є підставою для розірвання цього договору. 
З урахуванням наведеного та уточнених позовних вимог, позивач просив також стягнути з відповідача суму вкладу в розмірі 6 012 193,69 грн, процентів на вклад в сумі 2 558 147,24 грн, пеню на підставі Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 109 121 315,47 грн, а також 3% річних в сумі 298 962,51 грн та витрати від інфляції в розмірі 1 270 516,54 грн, передбачених статтею 625 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. 
Розірвано договір вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20 травня 2013 року № SАMDN25000735289172, укладений між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк». 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 585 020,00 грн суми вкладу за договором вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20 травня 2013 року № SАMDN25000735289172. 
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 56 490,20 грн.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідач двічі направляв позивачеві повідомлення про розірвання договору банківського вкладу - 26 серпня 2016 року та 17 січня 2017 року, в той час як ОСОБА_1 ще 26 травня 2016 року направив відповідачеві повідомлення про небажання продовжувати строк дії депозитного договору. Крім того, судом першої інстанції зауважено, що відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності у ОСОБА_1 простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 14 серпня 2015 року та правомірності дій банку щодо списанню коштів за договором вкладу. В частині стягнення суми вкладу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем було належним чином підтверджено факт внесення ним 5 585 020,00 грн. як депозитного вкладу, тому саме така сума стягнута з відповідача на користь позивача.
Додатковим рішенням Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 5 585 020,00 грн пені в розмірі трьох відсотків вартості послуги, 149 188,89 грн - 3% річних, 680 255,44 грн втрат від інфляції, а всього 6 414 464,33 грн. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір в розмірі 64 144,64 грн.
Додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені мотивоване тим, що відповідач не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме пені в розмірі 3 % вартості послуги за кожен день прострочення, проте нарахування такої пені слід проводити з документально підтвердженої суми вкладу 5 585 020,00 грн та з 31 травня 2016 року в межах одного року, що передувало зверненню до суду з цим позовом, врахувавши при цьому положення частини третьої статті 551 ЦК України.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення процентів за період з 24 червня 2015 року по 21 квітня 2017 року скасовано, позовні вимоги в цій частині задоволено частково. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 1 338 147,21 грн процентів на банківський вклад. 
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» змінено. 
Стягнуто з АТ КБ «ПриватБанк» на користь держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції в сумі 1 122, 40 грн. 
В іншій частині рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року залишено без змін. 
Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року в частині стягнення пені в розмірі 3 % вартості послуги змінено, зменшено суму, визначену судом першої інстанції до стягнення, з 5 585 020,00 грн до 40 212,14 грн. 
Додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року в частині стягнення судових витрат з АТ КБ «ПриватБанк» скасовано. 
В іншій частині додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року залишено без змін. 
Компенсовано АТ КБ «ПриватБанк» в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, судовий збір за розгляд справи в суді апеляційної інстанції в сумі 4 207,20 грн.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог щодо розірвання договору вкладу та стягнення з відповідача на користь позивача самого вкладу в розмірі 5 585 020,00 грн. Водночас апеляційний суд не погодився з висновками суду першої інстанції в частині відмови у стягненні з відповідача на користь позивача процентів, нарахованих на вклад за період з 24 травня 2016 року до 21 квітня 2017 року через відсутність доказів на підтвердження розміру процентної ставки, яка діяла у цей період, та зауважив, що до стягнення з відповідача на користь позивача підлягають проценти за договором за згаданий період в розмірі 1 338 147,21 грн. 
Разом з цим, апеляційним судом було змінено додаткове рішення в частині стягнення пені в розмірі 3% вартості послуги та взято до уваги власний розрахунок, наведений у рішенні, відповідно до якого до стягнення з відповідача на користь позивача підлягає пеня в розмірі 3% вартості послуг за кожен день прострочення за період з 26 серпня 2015 року до 21 квітня 2017 року в сумі 40 212,14 грн.
Апеляційний суд погодився з висновками суду першої інстанції про стягнення 3% річних та втрат від інфляції, нарахованих за порушення відповідачем зобов`язань за договором вкладу.  
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення її доводів
У грудні 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.
Касаційна скарга мотивована тим, що суди першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору не надали належної оцінки протоколу переговорів від 26 квітня 2013 року, згідно з яким сторони погодили внесення позивачем в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 03 червня 2008 року № K4VIGE0000005  платежу в розмірі 5 585 020,00 грн, що й стало підставою для внесення змін до умов кредитного договору. Після сплати позичальником 20 травня 2013 року такої суми, між сторонами було укладено додаткову угоду № 3, за умовами якої був погоджений графік платежів на суму 27 916 600,00 грн: платіж в розмірі 5 585 018,37 грн повинен був бути внесений до 31 травня 2014 року, платежі у такому ж розмірі повинні були бути внесені до 31 травня 2015 року, до 31 травня 2016 року, до 31 травня 2017 року. До 31 травня 2018 року позичальник повинен був перерахувати грошові кошти в розмірі 5 678 788,61 грн. Оскільки позичальник ОСОБА_1 порушив умови додаткової угоди № 3 та своєчасно не перерахував до 31 травня 2014 року платіж в розмірі 5 585 018,37 грн, з його депозитного рахунку було списано необхідну суму заборгованості, як передбачено пунктом 12 договору вкладу. 
Крім того, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції розірвав оспорюваний договір, який вже був розірваний відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 серпня 2015 року. Ця обставина має важливе значення при вирішенні позовної вимоги про стягнення 3% річних та інфляційний витрат, передбачених статтею 625 ЦК України.  
ПАТ КБ «Приватбанк» звертає увагу касаційного суду на те, що директор філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 , укладаючи з ОСОБА_1 від імені банку додаткову угоду № 3, не мав повноважень на укладення будь-яких кредитних договорів (угод) та додаткових договорів (угод) до кредитних договорів (угод), як наслідок додаткова угода № 3 від 20 травня 2013 року є недійсною. 
Також у касаційній скарзі містяться доводи про те, що суд першої інстанції, ухвалюючи додаткове рішення фактично змінив своє рішення від 05 липня 2018 року, а саме в частині якій раніше відмовив - змінив, задовольнивши додатково на суму 6 414 464,33 грн.
Щодо стягнення пені в розмірі 3% вартості послуги згідно з Законом України «Про захист прав споживачів», заявник зазначає, що суд першої інстанції помилково не прийняв заяву про застосування позовної давності, оскільки в частині вимог щодо стягнення пені в період з 26 травня 2015 року до 30 травня 2016 року відмовлено за необґрунтованістю. Проте це жодним чином не змінює та не виключає, що позивач дізнався про порушення свого права 31 серпня 2015 року. Апеляційний суд стягнув з відповідача на користь позивача пеню за період з 25 серпня 2015 року, в той час як позивач просив з 26 серпня 2015 року до 21 квітня 2017 року, тобто за 606 днів. 
На думку заявника, незрозумілими є висновки судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних та інфляційних втрат, адже сам позивач зазначав, що він не звертався до відповідача з вимогою про розірвання договору та повернення коштів за договором банківського вкладу. Суд першої інстанції зазначав, що позивач звернувся з заявою про повернення вкладу 26 травня 2016 року, тому нарахування проводив з 31 травня 2016 року, а розірвано договір лише основним рішенням від 05 липня 2018 року.   
Заявник у касаційній скарзі наголошує, що неправильними є висновки судів в частині розподілу судових витрат.
У грудні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права і порушенням норм процесуального права, просить скасувати додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, передбаченої статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та постанову апеляційної інстанцій в частині зміни додаткового рішення суду першої інстанції щодо зменшення суми пені в розмірі 3% вартості послуги, визначеної судом першої інстанції до стягнення, з 5 585 020,00 грн до 40 212,14 грн, та ухвалити в цій частині нове рішення, яким стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на його користь пеню в розмірі 3% вартості послуги, згідно зі статтею 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в сумі 24 327 516,27 грн. 
Касаційна скарга ОСОБА_1 мотивована тим, що суд першої інстанції безпідставно застосував до вимог про стягнення пені положення частини третьої статті 551 ЦК України та зменшив розмір пені. Заявник у касаційній скарзі наводить власний розрахунок пені в розмірі 3% за кожен день прострочення відповідно до статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», який становить 24 327 516,27 грн.
Ухвалою Верховного Суду від 28 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою АТ КБ «ПриватБанк» у цій справі.
Ухвалою Верховного Суду від 29 січня 2018 року відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 у цій справі.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
У березні 2019 року АТ КБ «ПриватБанк» подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , у якому, вважає її необґрунтованою, безпідставною, доводи, якої ґрунтуються на особистому тлумаченні норм права, які не узгоджуються з чинним законодавством України.
У травні 2019 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду пояснення по справі, у яких підтримав доводи своєї касаційної скарги. 
Ухвалою Верховного Суду від 04 березня 2020 року справу призначено до судового розгляду.
Ухвалою Верховного Суду від 02 жовтня 2019 року справу направлено на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року справа повернута на розгляд колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду. 
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ».
Частиною другою розділу ІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ» установлено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
За таких обставин розгляд касаційної скарги АТ КБ «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року, додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року, і касаційної скарги ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року здійснюється Верховним Судом в порядку та за правилами ЦПК України в редакції Закону від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII, що діяла до 08 лютого 2020 року.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню з огляду на таке.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
20 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» був укладений договір про заощадження № SАMDN25000735289172 вклад «Депозит Плюс на 12 міс.», відповідно до умов якого ОСОБА_1 передав банку грошові кошти у розмірі 5 585 020,00 грн для розміщення їх на депозитному рахунку на строк 366 днів до 20 травня 2014 року включно з нарахуванням 17 % річних на суму вкладу.
20 травня 2013 року на виконання умов договору позивачем було внесено кошти на рахунок № НОМЕР_1 у розмірі 5 585 020,00 грн, що підтверджується квитанцією № 408212437.
Також, 20 травня 2013 року між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору, відповідно до умов якої банк збільшив процентну ставку по вкладу на 2 % річних.
В подальшому між сторонами укладено додаткову угоду до цього договору про зміну процентної ставки, відповідно до якого термін вкладу за депозитним договором продовжується на 366 днів з 20 травня 2014 року до 20 травня 2015 року включно, процентна ставка за вкладом на новий термін становить 20 % річних. 
Відповідно до договору від 20 травня 2013 року № SАMDN25000735289172 вклад «Депозит Плюс на 12 міс» між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк», який роздрукований 24 червня 2015 року, залишок на вкладі на 24 червня 2015 року становив 6 012 193,69 грн, вклад на 366 днів до 23 травня 2016 року включно, на суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 23 % річних.
Відповідно до пункту 6 договору вкладу, якщо по закінченню строку вкладу клієнтом не заявлено бажання забрати свої кошти, вклад автоматично продовжується ще на один строк, вказаний у розділі «Дані по вкладу». Строк вкладу продовжується неодноразово без явки до банку. 
Судами встановлено, що ОСОБА_1 у день закінчення строку вкладу не заявляв банку про свій намір повернути вклад, а відтак договір був неодноразово продовжено.
Відповідно до виписок по рахункам № НОМЕР_2 та № НОМЕР_3 на зараховані кошти по договору № SАMDN25000735289172 у розмірі 5 585 020,01 грн, здійснювалась нарахування та виплата процентів, останній раз 24 серпня 2015 року. 
Разом з цим судами встановлено, що 04 червня 2007 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір № К4VIGE0000005, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 1 980 000,00 доларів США у вигляді встановленого кредитного ліміту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагородою за надання фінансового інструменту в розмірі 0,2% щомісячно від суми наданого кредиту в період сплати відсотків, суми відсотків за дострокове погашення кредиту згідно з пунктом 3.11 цього договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно з пунктом 6.2 цього договору. Кінцевий термін повернення до 03 червня 2008 року. 
03 червня 2008 року та 16 лютого 2009 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткові угоди №1 і №2 до кредитного договору №К4VIGE0000005 від 04 червня 2007 року. 
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 жовтня 2010 року стягнуто солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005 - 27 134 264, 21 грн; стягнуто солідарно з ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус», ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» у рахунок повернення заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005- 200 грн.
20 травня 2013 року між ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» було укладено додаткову угоду № 3 до кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005, згідно з якою визначена сума кредиту - 27 916 600,00 грн, графік погашення (дата платежу): 31 травня 2014 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2015 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2016 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2017 року - 5 585 018,37 грн; 31 травня 2018 року - 5 678 788,61 грн.
20 травня 2013 року в забезпечення виконання зобов`язань позичальника, що випливають з кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005, додаткової угоди № 1 від 03 червня 2008 року, додаткової угоди № 2 від 16 лютого 2009 року та додаткової угоди № 3 від 17 травня 2013 року було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки земельної ділянки від 04 червня 2007 року.
20 травня 2013 року ОСОБА_1 , в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № К4VIGE0000005 згідно з додатковою угодою від 20 травня 2013 року № 3, було внесено кошти у розмірі 5 585 020,00 грн, що підтверджується копією квитанції. 
Листом від 14 серпня 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» повідомило ОСОБА_1 , що станом на 14 серпня 2015 року у нього наявна прострочена заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року №К4VIGE0000005 у розмірі 5 583 968,91 грн, тому відповідно до пункту 17 договору про заощадження від 20 травня 2013 року № SАMDN25000735289172 він буде розірваний 26 серпня 2015 року, а грошові кошти будуть направлені на врегулювання простроченої заборгованості.
26 серпня 2015 року грошові кошти у розмірі 5 583 969,00 грн були списані ПАТ КБ «ПриватБанк» з суми вкладу за договором банківського вкладу на погашення простроченої заборгованості за кредитним договором від 04 червня 2007 року №К4VIGE0000005.
Відповідно до повідомлення від 26 травня 2016 року ОСОБА_1 повідомив ПАТ КБ «ПриватБанк» про небажання продовжувати строк дії договору від 20 травня 2013 року № SАMDN25000735289172 та просив перерахувати 5 858 020,00 грн з вкладу в рахунок погашення третього платежу згідно додаткової угоди від 20 травня 2013 року № 3 до кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005.
ПАТ КБ «ПриватБанк» листом від 12 липня 2016 року повідомив позивача про неможливість повернення коштів у зв`язку з розірванням договору депозиту та направленням 26 серпня 2015 року коштів на погашення заборгованості за кредитним договором. 
Також, листом від 03 січня 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» повідомлено ОСОБА_1 , що станом на 03 січня 2017 року у нього наявна прострочена заборгованість за кредитним договором від 04 червня 2007 року №К4VIGE0000005 у розмірі 5 583 425,95 грн, тому відповідно до пункту 17 договору про заощадження № SАMDN25000735289172 від 20 травня 2013 року він буде розірваний 17 січня 2017 року, а грошові кошти будуть направлені на врегулювання простроченої заборгованості.
Відповідно до наданого банком розрахунку заборгованості за кредитним договором № К4VIGE0000005 станом на 28 лютого 2018 року, залишок простроченої заборгованості за кредитом становить 16 662 459,78 грн, загальний залишок заборгованості за процентами за користування кредитом становить 37 506 569,34 грн.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права 
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.  
За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 ЦК України).
Згідно із частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. 
Особливості правовідносин за договором банківського вкладу визначено параграфом третім глави 71 ЦК України, у якому визначено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (частина перша статті 1058 ЦК України). 
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (стаття 1058 ЦК України). 
Договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського строкового вкладу банк зобов`язаний видати вклад та нараховані проценти за цим вкладом із спливом строку, визначеного у договорі банківського вкладу (стаття 1060 ЦК України).
Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу).
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Таким чином строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї  проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Сторони за домовленістю можуть визначити порядок здійснення повернення коштів за строковим вкладом - шляхом перерахування на поточний рахунок вкладника, шляхом видачі готівкою через касу банку, або іншим шляхом. Зазначені вище норми не містять обмежень при виборі сторонами такого договору способу виконання зобов`язання з повернення коштів банку перед вкладником.
У разі, якщо договором банківського вкладу передбачено повернення коштів шляхом їх перерахування на поточний рахунок вкладника, із чим погодились обидві сторони, укладаючи такий договір, то після здійснення зазначеної операції правовідносини сторін трансформуються у правовідносини банківського рахунку відповідно до положень частини третьої статті 1058 ЦК України.
З огляду на визначення договору банківського вкладу, що закріплене в ЦК України та інших нормативно-правових актах, банківський вклад (депозит) - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, які підлягають виплаті вкладнику відповідно до законів України та умов договору (стаття 2 Закону України від 07 грудня 2000 року № 2121-III «Про банки і банківську діяльність»).
Згідно з статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає: споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (пункт 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (пункт 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (пункт 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (пункт 3).
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення.
Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.
Відповідно до статті 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках,   встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладанні договору.   
Згідно з частинами третьою, четвертою статті 653 ЦК України якщо договір змінюється або розривається в судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішення суду про зміну або розірвання договору законної сили.
За змістом укладених між сторонами договору банківського вкладу (пункт 21 договору вкладу від 20 травня 2013 року) вкладник та банк мають право достроково розірвати договір, повідомивши про це один одному за два банківських дні до дати розірвання договору.
Пунктом 12 цього договору сторонами погоджено, що якщо у вкладника є прострочена заборгованість за кредитом, виданим банком, або якщо є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість, банк має право на свій розсуд розірвати цей договір. При цьому банк надсилає письмове повідомлення із зазначенням дати розірвання договору. Вклад та нараховані проценти перераховуються на поточний або картковий рахунок та в подальшому використовуються для погашення заборгованості. Списання коштів оформлюється меморіальним ордером.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідачем двічі направлялись позивачеві повідомлення із зазначенням дати розірвання договору з 26 серпня 2015 року та з 17 січня 2017 року, в той час як позивачем направлено повідомлення від 26 травня 2016 року про небажання продовжувати строк дії договору.
Суд першої інстанції, з висновками якого в цій частині погодився й апеляційний суд, дійшов обґрунтованого висновку про розірвання договору вкладу від 20 травня 2013 року № SAMDN25000735289172, з огляду на те, що відповідачем не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження простроченої заборгованості у позивача за кредитним договором станом на 14 серпня 2015 року, зокрема, виписки по особовому рахунку із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення, а також доказів на підтвердження порушення позивачем умов додаткової угоди № 3 до кредитного договору від 04 червня 2007 року № К4VIGE0000005. Водночас, наданий представником відповідача розрахунок заборгованості станом на 28 лютого 2018 року містить інформацію щодо простроченої заборгованості за кредитним договором станом на 19 травня 2013 року та не містить здійснених позивачем проплат за договором після згаданого періоду. Також не надано суду меморіального ордеру на підтвердження списання коштів, відповідно до пункту 17 (в попередній редакції) та пункту 12 (в зміненій редакції) договору. Враховуючи вищевказані обставини, відмову відповідача повернути суму вкладу, суд вважає вимоги позивача про розірвання спірного договору обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Вирішуючи спір по суті позовних вимог, суд першої інстанції, з висновками якого у цій частині погодився й апеляційний суд, правильно визначився з характером спірних правовідносин, зокрема, встановив факт укладення між сторонами договору банківського вкладу і внесення позивачем 20 травня 2013 року грошових коштів у розмірі 5 585 020,00 грн, дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми вкладу за договором вкладу «Депозит Плюс на 12 місяців» від 20 травня 2013 року № SAMDN25000735289172, як такої що документально підтверджена квитанцією. 
Переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині стягнення процентів на банківський вклад та перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в цій частині в межах доводів апеляційних скарг та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд, дотримуючись вимог статей 367, 374, 375 ЦПК України у цій частині належним чином визначився з характером спірних правовідносин, встановив у повному обсязі фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для її вирішення з урахуванням наданих сторонами доказів у їх сукупності, та дійшов правильного висновку про стягнення з відповідача на користь позивача процентів на суму вкладу в розмірі 1 338 147,20 грн, яка нарахована за період з 25 серпня 2015 року (наступний день після останньої виплати процентів) по 20 травня 2016 року (кінцевий строк дії договору), виходячи з процентної ставки в розмірі 20% річних, з 21 травня 2016 року (перший день пролонгованого строку дії договору) до 21 квітня 2017 року (день, звернення з цим позовом позивача до суду), виходячи з процентної ставки в розмірі 10% річних. 
Суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення вимог в цій частині та стягнення з відповідача на користь позивача, враховуючи документально підтверджений розмір вкладу 5 585 020,00 грн, три відсотки річних від простроченої суми за період з 31 травня 2016 року по 21 квітня 2017 року в розмірі 149 188,89 грн та інфляційні втрати за період з 31травня 2016 року по 21 квітня 2017 року в розмірі 680 255,44 грн.
Відповідно до розрахунку позивача, останній просив стягнути пеню, виходячи із розміру вкладу 6 012 193,69 грн, за період з 26 серпня 2015 року по 21 квітня 2017 року в сумі 109 121 315,47 грн.
Верховний Судпогоджується з висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для нарахування та стягнення пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Перевіряючи доводи апеляційних скарг на оскаржуване додаткове рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, апеляційний суд виходив з того, що розрахунки, наведені судом першої інстанції у рішенні не відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 лютого 2018 року у справі №759/13827/15-ц (провадження № 61-5543св18). 
Згідно з розрахунком, наведеним апеляційним судом у постанові, з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню пеня, встановлена частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» в розмірі 3% вартості послуги за кожен день прострочення за період з 26 серпня 2015 року по 21 квітня 2017 року в сумі 40 212,14 грн (24 788,31 + 15 423,83). 
Беручи до уваги власний розрахунок пені, апеляційний суд виходив з того, що за укладеним між сторонами договором відсоток за вкладом за період з 25 серпня 2015 року по 20 травня 2016 року встановлений у розмірі 20% річних (вартість послуги за один рік). Звідси, вартість послуги за один день становить 0,05479452% (20:365) від суми вкладу 5 585 020,00 грн. 3% вартості послуги за 270 днів (з 25 серпня 2015 року по 20 травня 2016 року) за банківським вкладом в сумі 5 585 020,00 грн, становить 24 788,31 грн (0,05479452% х 5585020 х 3% х 270 днів). 
Відсоток за вкладом за період з 21 травня 2016 року по 21 квітня 2017 року встановлений у розмірі 10% річних (вартість послуги за один рік). Вартість послуги за один день становить 0,02739726% (10:365) від суми вкладу 5 585 020,00 грн. 3% вартості послуги за 336 днів (з 21 травня 2016 року по 21 квітня 2017 року) за банківським вкладом в сумі 5 585 020,00 грн, становить 15 423,83 грн (0,02739726% х 5 585 020,00 х 3% х 336 днів). 
Верховний Суд не може погодитись з висновками апеляційного суду щодо алгоритму обрахування розміру пені, встановленої частиною п`ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц (провадження № 14-64цс19) висловила правову позицію щодо стягнення пені та зазначила, що відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі, коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3 % вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Сплата виконавцем неустойки (пені), встановленої в разі невиконання, прострочення виконання або іншого неналежного виконання зобов`язання, не звільняє його від виконання зобов`язання в натурі.
Оскільки відповідно до статей 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльність на підставі банківської ліцензії шляхом надання банківських послуг, а клієнтом банку є будь-яка фізична чи юридична особа, що користується послугами банку, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів».
Отже, Велика Палата Верховного Суду у цій постанові дійшла висновків щодо стягнення з банку пені на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» за прострочення зобов`язання з видачі клієнтові належних йому за договором банківського рахунку сум, яка обраховується від суми утримуваних банком коштів, тобто суми депозиту з нарахованими відсотками.
Аналогічні висновки про те, що відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі викладено у постановах Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 червня 2019 року у справі № 757/32522/17-ц (провадження № 61-461св19), від 19 червня 2019 року у справі № 359/8114/17 (провадження № 61-81св19), від 11 січня 2020 року у справі № 335/11482/16-ц (провадження № 61-19787св19), від 29 січня 2020 року у справі № 757/53464/18 (провадження № 61-14248св19), від 15 квітня 2020 року у справі № 756/14910/16-ц (провадження № 61-14561св19). 
Апеляційний суд, змінюючи рішення суду першої інстанції в частині стягнення пені, виходив з того, що вартість послуги за договором банківського вкладу, на яку слід нарахувати пеню, - це розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника.
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського рахунку сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом у вигляді сплати пені у розмірі 3 % від суми утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі.
У зв`язку з цим висновок апеляційного суду про те, що вартість послуги за договором банківського вкладу - це лише розмір процентів, які банк має сплатити за користування коштами вкладника, не відповідає вимогам пункту 17 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів», яким визначено, що послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага. 
Таким благом є видача (повернення) вкладнику його коштів.
Таким чином, суд апеляційної інстанції, яким було змінено додаткове рішення в частині стягнення пені в розмірі 3% вартості послуги, з урахуванням власного розрахунку, фактично вдався до переоцінки доказів, неправильно визначив розмір пені, який підлягає стягненню на підставі частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» та не врахував, що така пеня нараховується за кожен день прострочення на всю суму утримуваних банком коштів за кожен день з моменту звернення клієнта з вимогою про видачу коштів до дня фактичної видачі, 
З огляду на викладене, рішення апеляційного суду в цій частині підлягає скасуванню і направленню справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України).
У разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити (частина третя статті 551 ЦК України).
Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
При новому розгляді апеляційному суду також слід врахувати положення статті 551 ЦК України.
Доводи заявника у касаційній скарзі про те, що суд першої інстанції розірвав оспорюваний договір, який вже був розірваний відповідно до листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 14 серпня 2015 року є необґрунтованими, оскільки судами встановлено, що цей договір підлягає розірванню на вимогу позивача, оскільки відповідачем не дотримано виконання його умов в частині повідомлення позичальника про таке розірвання. 
Безпідставними є доводи ПАТ КБ «Приватбанк», наведені у касаційній скарзі стосовно того, що директор філії «КиївСіті» ПАТ КБ «ПриватБанк» ОСОБА_3 , укладаючи з ОСОБА_1 від імені банку додаткову угоду № 3, не мав повноважень на укладення будь-яких кредитних договорів (угод) та додаткових договорів (угод) до кредитних договорів (угод), як наслідок додаткова угода № 3 від 20 травня 2013 року є недійсною, оскільки постановою Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі №751/1403/18 (провадження № 61-44503св18) за позовом АТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору, залишено без змін рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 21 червня 2018 року та постанову Апеляційного суду Чернігівської області від 15 серпня 2018 року, яким у позові АТ КБ «ПриватБанк» у визнанні недійсною згаданої угоди відмолено. 
Аргументи заявника, наведені у касаційній скарзі щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права, а саме, те, що, ухвалюючи додаткове рішення, суд першої інстанції фактично змінив своє рішення від 05 липня 2018 року, зокрема в частині якій раніше відмовив, задовольнивши додатково на суму 6 414 464,33 грн не заслуговують на увагу, адже зі змісту оскарженого рішення від 05 липня 2018 року вбачається, що суд першої інстанції не вирішив жодним чином позовні вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат. Ухваленням додаткового рішення суд першої інстанції вирішив згадані вимоги, навівши у тексті цього рішення відповідні мотиви та висновки.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційної скарги
Враховуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку про часткове задоволення касаційних скарг та скасування постанови апеляційного суду в частині позовних вимог про стягнення пені та направленню справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
В іншій частині постанова апеляційного суду постановлена з дотриманням норм процесуального права та правильно застосовано норми матеріального права. 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
Частинами першою, третьою статті 412 ЦПК України установлено, що підставами для скасування судових рішень повністю або частково й ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Таким чином, рішення суду апеляційної інстанції в частині стягнення пені не відповідає зазначеним нормам матеріального права, а апеляційний суд, вирішуючи спір, неправильно застосував норми матеріального права, які підлягають застосуванню, що призвело до неправильного його розгляду, що в силу вимог статті 412 ЦПК України є підставою для скасування рішення апеляційного суду та направлення на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 400, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року, додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року задовольнити частково.
Касаційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 на додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 року задовольнити частково.
Постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 рокув частині позовних вимог про стягнення пені скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 05 липня 2018 року та додаткове рішення Новозаводського районного суду м. Чернігова від 31 липня 2018 року у незміненій частині та постанову Чернігівського апеляційного суду від 28 листопада 2018 рокув іншій частині, залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Головуючий 	В. О. Кузнєцов  	
Судді:	В. М. Ігнатенко   	
 	С. О. Карпенко  	
 	В. А. Стрільчук  	
 	М. Ю. Тітов