ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України

15 липня 2020 року
м. Харків

справа № 643/180/17
провадження № 22-ц/818/3578/20

Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів - Кругової С.С., Тичкової О.Ю.
за участю секретаря - Плахотнікової І.О.

учасники справи:
позивач : ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до  ОСОБА_2 ,  ОСОБА_3 про усунення перешкод та вселення в квартиру, з апеляційною скаргою ОСОБА_2  в особі представника ОСОБА_4  на заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2017 року, постановлене в складі судді Ференчук О.В., 

В С Т А Н О В И В :

У січні 2017 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод та вселення в квартиру.

В обгрунтування позову зазначає, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , що підтверджується Інформаційною довідкою з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Однак, в порушення його прав, як власника вказаною квартири, відповідачі продовжуються проживати в ній.

З урахуванням останніх уточнень просить суд вселити його до належної йому на праві власності квартири АДРЕСА_1 .

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2017 року позов ОСОБА_1 - задоволено.
Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю і вселено його у квартиру АДРЕСА_1 .
Стягнуто з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в рівних частках на користь ОСОБА_1 витрати по сплаті судового збору по 275,60грн. з кожного.
Зобов`язано ГУ ДКС України у Харківській області повернути ОСОБА_1 надмірно сплачений судовий збір в сумі 551,20грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 в особі свого представника ОСОБА_4 просить заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 листопада 2017 року скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неправильне застосування норм процесуального права.

В обгрунтування апеляційної скарги зазначає, що висновок суду про наявність перешкод з боку відповідачів не відповідають обставинам справи та не грунтуються на належних допустимих доказах, перешкоджання відповідачами у користуванні позивачем його майном не доведено.
Також зазначає, що наразі у Московському районному суді м. Харкова оспорюється право власності позивача на спірну квартиру; скасування права власності на спірну квартиру за позивачем унеможливить його вселення.

Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився. Згідно відмітки на конверті позивач ОСОБА_1 відсутній за адресою, яку він особисто повідомив суду.

Пунктом 3 ч.8 ст.128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду.

Оскільки позивач ОСОБА_1 відповідно до п.3 ч.8 ст.128 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності позивача ОСОБА_1 .

Відповідно до ч.1 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив із доведеності заявлених позовних вимог.

Разом з тим, колегія суддів з таким висновком суду погодитися не може, виходячи з наступного.

За статтею 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає.

Згідно зі ст.55 Конституції України права та свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1. ст.4 ЦПК України).

Статтями 317, 319 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Цими правами власник розпоряджається на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав.

За положеннями ч.ч.1,2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

За ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування й розпорядження своїм майном.

Згідно роз`яснень, які містяться у п.33 постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити з того, що: відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння; такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ІДПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки; позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача.

Судовим розглядом встановлено та підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, що з метою забезпечення виконання зобов`язань, що виникло у ОСОБА_2 за договором позики від 10 липня 2009 року за реєстрованим №2822, 10 липня 2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5 було укладено договір про задоволення вимог іпотекодержателя, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО за реєстровим №2824.

24 червня 2016 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором (договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

На підставі вказаних договорів ОСОБА_1 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 .

Отже, наразі ОСОБА_1 є власником спірної квартири.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що відповідачі чинять перешкоди у користуванні належною йому квартирою, а саме: не дають доступ до квартири; чинять перешкоди у реалізації ним свого права на проживання в квартирі, чи порушують його права та законні інтереси як власника майна, що спричиняють йому прямі та опосередковані збитки, які призводять до втрати вигоди.

Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.

Статтею 76 ЦПК України визначено,що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими та електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.

Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.

Згідно вимог статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.

Стаття 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Згідно інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 04 липня 2017 року, яка міститься у матеріалах справи, у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та проживають ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - відповідачі по справі.

Разом з тим, матеріали справи не містять та позивачем не надано, ані суду першої інстанції, ані апеляційному суду, жодних доказів, які б підтверджували факт вчинення йому з боку відповідачів перешкод у вселенні його до спірної квартири.

Згідно роз`яснень, які містяться в п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №14 у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Такими доказами на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, звернення до правоохоронних органів, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини, які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо.

Відповідачі вселилися та користуються спірною квартирою на законних підставах, вимог про їх виселення позивач не підтримує, сам по собі факт проживання їх у спірній квартирі, не є беззаперечним підтвердженням того, що вони чинять перешкоди у вселенні позивача до зазначеної квартири.

Представник відповідача, відповідачі у судовому засіданні суду апеляційної інстанції наполягали, що не чинили перешкод у вселенні позивача, його таке право не заперечували.

Оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне в задоволенні позову  ОСОБА_1 відмовити.

Згідно п.п.1,4 ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, та порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Враховуючи викладене рішення суду підлягає скасуванню з ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч. 1 п. 2, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 в особі представника ОСОБА_4 - задовольнити.

Заочне рішення Московського районного суду м.Харкова від 28 листопада 2017 року - скасувати, і у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про усунення перешкод та вселення в квартиру - відмовити.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Повну постанову складено 20 липня 2020 року.

Головуючий -                                                                                 Н.П. Пилипчук

Судді -                                                                                         С.С. Кругова

                                                                                                 О.Ю. Тичкова