ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
28 липня 2020 року           справа №200/1890/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року (повне судове рішення складено 26 травня 2020 року у м. Слов`янську) у справі № 200/1890/20-а (суддя в І інстанції Абдукадирова К.Е.) за позовом ОСОБА_1 до Управління соціального захисту населення Костянтинівської міської ради про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

                                                                    УСТАНОВИВ:

В лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Управління праці та соціального захисту населення Костянтинівської міської ради (далі – Управління), в якому, з урахуванням ухвали Донецького окружного адміністративного суду від 01 квітня 2020 року про прийняття до розгляду заяви ОСОБА_1 про збільшення позовних вимог та залучення до участі у справі в якості співвідповідача Костянтинівське Управління по газопостачанню та газифікації ПАТ «Донецькоблгаз» (далі – Костянтинівське УГГ), просив: 
- визнати тимчасове зняття пільг Управлінням з інваліда війни 2 групи ОСОБА_1 – протиправним;
- зобов`язати відповідача відшкодувати матеріальні збитки у розмірі 8639,00 грн., а також моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн.;
- зобов`язати Костянтинівське УГГ надати до суду відзив на позовну заяву з урахуванням відзиву Управління і відповіді на відзив, надану позивачем. До відзиву надати докази обставин виключення водонагрівача із споживання і копії проекту на газопостачання і газоспоживання з водонагрівачем, піччю і лічильником газу, а також порівняний розрахунок норм споживання газу на піч з водонагрівачем і окремо на піч без водонагрівача з ціллю визначення розміру заборгованості;
- зобов`язати Костянтинівське УГГ –  суб`єкта владних повноважень за спотворення не людських умов життя пенсіонерам – інвалідам, яке суттєво погіршило умови життя в супроводі обману і психологічного тиску відшкодувати моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. на користь ОСОБА_1 , згідно з вимогами статей 230, 231 Цивільного кодексу України.
Слід зазначити, що ухвалою Донецького окружного адміністративного суду від 29 квітня 2020 року провадження в адміністративній справі № 200/1890/20-а за позовом ОСОБА_1 до Управління, Костянтинівського УГГ про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії в частині щодо зобов`язання Костянтинівського УГГ надати до суду відзив на позовну заяву з урахуванням відзиву Управління і відповіді на відзив, надану позивачем. До відзиву надати докази обставин виключення водонагрівача із споживання і копії проекту на газопостачання і газоспоживання з водонагрівачем, піччю і лічильником газу, а також порівняний розрахунок норм споживання газу на піч з водонагрівачем і окремо на піч без водонагрівача з ціллю визначення розміру заборгованості;  зобов`язання Костянтинівського УГГ - суб`єкта владних повноважень за спотворення не людських умов життя пенсіонерам – інвалідам, яке суттєво погіршило умови життя в супроводі обману і психологічного тиску відшкодувати моральну шкоду в розмірі 200 000,00 грн. на користь ОСОБА_1 – закрито.

Позивач в обґрунтування позову зазначив, що Управлінням протиправно були зняті пільги на опалення за постійним місцем проживання, в результаті чого утворилась заборгованість з опалення у розмірі 8639,00 грн. На думку позивача, відповідач не мав права позбавляти його пільг на опалення на період відсутності за місцем проживання та тимчасового перебування у м. Полтава. Зазначив, що у м. Полтава не користувався пільгами. Позивач вважав такі дії відповідача протиправними, звернувся до суду з відповідними вимогами та просив їх задовольнити. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року позовні вимоги задоволені частково.
Визнано протиправними дії Управління щодо зупинення надання пільг ОСОБА_1 в період з 15 червня 2015 року по 06 липня 2016 року.
У задоволенні решти позовних вимог – відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
Апелянт наголошує, що рішення винесено необґрунтовано, без надання оцінки предмету обґрунтування позову, фактичних обставин справи у їх сукупності, тому місцевий суд помилково дійшов висновку, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням Управління.
15 липня 2020 року до апеляційного суду надійшло клопотання позивача, в якому останній просить долучити до справи лист-відповідь ПАТ «Донецькоблгаз» від 24.06.2020, а за результатами розгляду його апеляційної скарги, в тому числі зобов`язати владний суб`єкт – Управління здійснити певні дії по відшкодуванню нанесених збитків в сумі 22 788,76 грн. та зобов`язати Управління відновити виділення пільг по газу на водонагрівач інваліду війни ОСОБА_1 .
Всі особи, які беруть участь у справі, до апеляційного суду не прибули, були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України), суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Відповідно до вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. 
Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, встановила наступне.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, паспорт серії НОМЕР_1 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , ІПН НОМЕР_2 . 
Позивач перебував на обліку у Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги, з 02 жовтня 2003 року - як «ветеран праці», з 11 листопада 2004 року - як «учасник бойових дій», з 06 грудня 2004 року - як «особа з інвалідністю 2 групи внаслідок війни», має статус «дитина війни», «пенсіонер за віком», «особа з інвалідністю II групи загального захворювання». Пільга також поширювалася на дружину позивача - ОСОБА_2 , яка відноситься до члена сім`ї пільговика.
Як установлено судами та не заперечується позивачем, в період з лютого 2015 року по липень 2016 року ОСОБА_1 та його дружина фактично мешкали у м. Полтава та не користувались житлово-комунальними послугами за адресою зареєстрованого місця проживання (а.с.17-43). 
Також відповідачем зазначено та не заперечується позивачем, що пільги на житлово-комунальні послуги були зупинені починаючи з 15 червня 2015 року у зв`язку з перебуванням позивача у м. Полтава.
З 07 липня 2016 року позивач разом з дружиною отримують пільги згідно Закону України від 22.10.1993 № 3551-XII «Про статус ветеранів війни гарантії їх соціального захисту» (далі – Закон № 3551-XII) в повному обсязі та в межах норм споживання, а саме отримують 100% знижку при сплаті за послуги з управління багатоквартирним будинком, за користування: холодною водою, водовідведенням, газопостачанням на плиту (лічильник), теплопостачанням, електроенергією, вивозом сміття.
Отже, спірним питанням цієї справи є правомірність припинення надання позивачу пільг в період з лютого 2015 року по липень 2016 року у зв`язку з відсутністю за місцем основного проживання ОСОБА_1 . 
Дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правові норми належить застосувати до цих правовідносин, колегія суддів дійшла наступних висновків.
Спершу слід зазначити, що рішення місцевого суду оскаржено лише позивачем. Відповідно до частини першої статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Отже, оскільки судове рішення відповідачем не оскаржене, апеляційному перегляду підлягає рішення місцевого суду лише в частині відмови у задоволенні позовних вимог. В іншій частині судове рішення апеляційному перегляду не підлягає і має бути залишено без змін.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Статтею 46 Конституції України передбачено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Спірні правовідносини врегульовані постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2003 року № 117 «Про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги». 
Так, з метою удосконалення обліку осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою в Україні запроваджений Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі - Реєстр) та затверджено Положення про Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги (далі – Положення № 117).
Відповідно до пункту 1 Положення № 117 Єдиний державний автоматизований реєстр осіб, які мають право на пільги – це автоматизований банк даних, створений для забезпечення єдиного державного обліку фізичних осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із законами України, отримують пільги, передбачені для педагогічних, медичних, фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин та працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу (далі - пільговики), отримують соціальні стипендії, державну допомогу постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей.
Згідно з пунктом 2 Положення № 117 до Реєстру вноситься така інформація:
про пільговиків - прізвище, ім`я, по батькові, число, місяць, рік народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають про це відмітку в паспорті) (далі - реєстраційний номер облікової картки платника податків), адреса зареєстрованого місця проживання (за рішенням комісій, утворених місцевими держадміністраціями та органами місцевого самоврядування відповідно до пункту 10
Положення про порядок призначення житлових субсидій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848 (далі – Положення № 848), - адреса фактичного місця проживання), склад сім`ї, характеристика житла, реквізити паспорта громадянина України та документа, що підтверджує право на пільги, а також категорія пільговика, перелік пільг, на які він має право, інформація про те, якими пільгами фактично користується.
Згідно з пунктом 3 Положення № 117 структурні підрозділи з питань соціального захисту населення районних, районних у м.м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчих органів з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі їх утворення) рад (далі - уповноважені органи):
організовують збирання, систематизацію і зберігання зазначеної в пункті 2 цього Положення інформації та забезпечують її автоматизоване використання для розрахунку розміру пільг та їх виплати і проведення виплати соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей;
ведуть облік пільговиків шляхом формування на кожного пільговика персональної облікової картки згідно з формою "1 - пільга", в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків. Форма "1 - пільга" затверджується Мінсоцполітики;
ведуть облік отримувачів соціальних стипендій та державної допомоги постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей шляхом формування на кожну особу персональної облікової картки згідно з формою "1 - допомога", в якій використовується реєстраційний номер облікової картки платника податків або реквізити паспорта громадянина України, документа, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства, а також особу, яку визнано в Україні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
вносять до Реєстру відповідні уточнення в разі визнання такими, що втратили чинність, чи зупинення дії окремих норм законодавчих актів, на підставі яких пільговики отримують пільги;
надають консультації пільговикам, постраждалим учасникам масових акцій громадського протесту та членам їх сімей, підприємствам та організаціям, що надають послуги. 
За приписами пункту 4 Положення № 117 уповноважені органи з дотриманням вимог Законів України «Про інформацію» і «Про захист персональних даних» мають право: отримувати від пільговиків документи, що підтверджують їх право на пільги; проводити перевірку достовірності поданих документів; отримувати відомості від пільговиків, а також від державних органів, де перебувають на обліку пільговики, підприємств та організацій, що надають послуги, житлово-експлуатаційних організацій та державних органів реєстрації актів цивільного стану, зокрема про осіб, які померли, на паперових та електронних носіях в установленому форматі з питань, пов`язаних з формуванням та веденням Реєстру; використовувати під час наповнення Реєстру інформацію з інших баз даних щодо персоніфікованого обліку осіб, які мають право на пільги. 
Відповідно до пункту 5 Положення № 117 для включення до Реєстру інформації про пільговика він подає (крім педагогічних, медичних та фармацевтичних працівників, працівників бібліотек, музеїв, спеціалістів із захисту рослин і працівників культури в сільській місцевості і селищах міського типу) уповноваженому органу копії документів, що підтверджують право пільговика та членів його сім`ї на пільги (з пред`явленням оригіналів цих документів), копію довідки про присвоєння реєстраційного номера облікової картки платника податків, пред`являє паспорт та надає інформацію про характеристику житла та послуги, щодо отримання яких він має пільги та реально ними користується. 
Пунктом 7 Положення № 117 визначено, що у разі зміни місця проживання в межах адміністративно-територіальної одиниці, яку обслуговує уповноважений орган, пільговик або його законний представник повинен повідомити його про це письмово. 
Водночас, у разі зміни місця проживання поза межами адміністративно-територіальної одиниці пільговик знімається з обліку в уповноваженому органі за попереднім місцем проживання та стає на облік за новим місцем проживання. 
Уповноважені органи за попереднім місцем проживання пільговика закривають його персональну облікову картку та видають пільговику довідку про зняття з обліку, а за новим місцем проживання відкривають нову облікову картку з дати реєстрації пільговика. 
Отже Положенням № 117 чітко передбачений обов`язок пільговика, у разі зміни місця проживання, повідомити про це уповноважений орган, який в свою чергу, за умови такого повідомлення, зобов`язаний зняти таку особу з обліку задля взяття на облік за новим місцем проживання.
Судами установлено та не заперечується позивачем, що при зміні місця мешкання (м. Полтава) в період з лютого 2015 року по липень 2016 року ОСОБА_1 не повідомив Управління про зміну місця проживання. Відтак, у відповідача не було законних підстав для зняття позивача з обліку. Крім того, як стверджував позивач, він не скористався своїм правом за новим місцем проживання на отримання пільг.
Згідно з пунктом 2 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенції з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.03.2002 № 256 «Про затвердження Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенції з державного бюджету» передбачено, що фінансування видатків місцевих бюджетів за державними програмами соціального захисту населення провадиться за рахунок субвенція, передбачених державним бюджетом на відповідний рік, у межах обсягів, затверджених у обласних бюджетах, бюджеті Автономної Республіки Крим, бюджетах міст Києва та Севастополя, міст республіканського Автономної Республіки Крим і обласного значення, районних бюджетах.
Відповідно до статті 3 Бюджетного Кодексу України, бюджетний період для всіх бюджетів, що складають бюджетну систему України, становить один календарний рік, який починається 1 січня кожного року і закінчується 31 грудня того ж року.
Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, в період з 24 грудня 2015 року по 23 червня 2016 року за адресою - АДРЕСА_1 мешкав ОСОБА_3 . Дані обставини підтверджені довідкою відповідача від 05 березня 2020 року № 01-22-618 (а.с.43).  
В період з 24 грудня 2015 року по 23 червня 2016 року ОСОБА_3 на підставі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 26.11.2014 № 1425-14624, з зазначенням фактичного місця проживання/перебування: АДРЕСА_2 було призначено щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.43). 
Постановою Кабінету Міністрів України від 04 червня 2015 року № 389 затверджений Порядок надання пільг окремим категоріям громадян з урахуванням середньомісячного сукупного доходу сім`ї.
Цей Порядок визначає механізм реалізації права на отримання пільг з оплати послуг за користування житлом (квартирна плата, плата за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій), управління багатоквартирним будинком, комунальних послуг (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення, тепло- та електропостачання, природний газ (в тому числі послуги з транспортування, розподілу та постачання, централізоване опалення, вивезення побутових відходів), паливом, скрапленим газом, телефоном, послуг із встановлення квартирних телефонів (далі - пільги) залежно від середньомісячного сукупного доходу сім`ї осіб, які мають право на пільги згідно із законодавчими актами, а також підтвердження права на інші види пільг, які надаються з урахуванням доходу (безоплатне одержання ліків, лікарських засобів, імунобіологічних препаратів, виробів медичного призначення, зубопротезування тощо) відповідно до законодавства (п.1).
Дія цього Порядку поширюється на осіб, які мають право на пільги за соціальною ознакою згідно із Законами України: «Про міліцію» (звільнені із служби за віком, хворобою або вислугою років працівники міліції, особи начальницького складу податкової міліції, особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби; діти (до досягнення повноліття) працівників міліції, осіб начальницького складу податкової міліції, рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби, загиблих або померлих у зв`язку з виконанням службових обов`язків, непрацездатні члени сімей, які перебували на їх утриманні), «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» (особи, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесені до категорії 3; дружини (чоловіки) та опікуни (на час опікунства) дітей померлих громадян з числа учасників ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, віднесених до категорії 3, смерть яких пов`язана з Чорнобильською катастрофою; сім`ї, які мають дитину-інваліда, інвалідність якої пов`язана з наслідками Чорнобильської катастрофи), «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» (учасники війни; особи, на яких поширюється чинність зазначеного Закону; особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною; вдови (вдівці) та батьки померлих осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), «Про основні засади соціального захисту ветеранів праці та інших громадян похилого віку в Україні» (особи, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною; вдови (вдівці) та батьки померлих осіб, які мають особливі трудові заслуги перед Батьківщиною), «Про освіту» (пенсіонери, які раніше працювали педагогічними працівниками у сільській місцевості та селищах міського типу і проживають у них), Основами законодавства України про охорону здоров`я (пенсіонери, які раніше працювали медичними і фармацевтичними працівниками у сільській місцевості та селищах міського типу і проживають у таких населених пунктах), «Про бібліотеки і бібліотечну справу» (пенсіонери, які раніше працювали у бібліотеках у сільській місцевості та селищах міського типу і проживають у них), «Про захист рослин» (пенсіонери, які працювали у сфері захисту рослин у сільській місцевості і проживають там), «Про жертви нацистських переслідувань», «Про охорону дитинства» (багатодітні сім`ї, дитячі будинки сімейного типу та прийомні сім`ї, в яких не менше року проживають троє або більше дітей, сім`ї, в яких не менше року проживають троє і більше дітей, враховуючи тих, над якими встановлено опіку чи піклування), «Про соціальний захист дітей війни», «Про культуру» (пенсіонери, які раніше працювали в державних та комунальних закладах культури, закладах освіти сфери культури у сільській місцевості і селищах міського типу і проживають у них), Кодексом цивільного захисту України (батьки та члени сімей осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, які загинули (померли) або зникли безвісти під час виконання службових обов`язків; особи, звільнені із служби цивільного захисту за віком, через хворобу або за вислугою років та які стали інвалідами під час виконання службових обов`язків) (п.2).
Сторонами не заперечується ті обставини, що позивач з 06 грудня 2004 року перебував на обліку у Єдиному державному автоматизованому реєстрі осіб, які мають право на пільги з 06 грудня 2004 року, як «особа з інвалідністю 2 групи внаслідок війни». 
Законом № 3551-XII визначено правовий статус ветеранів війни, забезпечує створення належних умов для їх життєзабезпечення, сприяє формуванню в суспільстві шанобливого ставлення до них.
Відповідно до статті 4 вказаного Закону ветеранами війни є особи, які брали участь у захисті Батьківщини чи в бойових діях на території інших держав. До ветеранів війни належать: учасники бойових дій, особи з інвалідністю внаслідок війни, учасники війни.
Статтею 13 Закону визначено, що особам з інвалідністю внаслідок війни та прирівняним до них особам (стаття 7) надаються такі пільги, зокрема: 100-процентна знижка плати за користування житлом (квартирна плата) в межах норм, передбачених чинним законодавством (21 кв. метр загальної площі житла на кожну особу, яка постійно проживає у житловому приміщенні (будинку) і має право на знижку плати, та додатково 10,5 кв. метра на сім`ю); 100-процентна знижка плати за користування комунальними послугами (газом, електроенергією та іншими послугами) та скрапленим балонним газом для побутових потреб в межах середніх норм споживання. 
Слід зазначити, що Постановою № 389, пунктом 14 передбачені підстави для припинення надання пільг. Так, надання пільг припиняється у разі: 
якщо пільговиком приховано або навмисно подано недостовірні дані про доходи будь-кого із членів сім`ї пільговика, що вплинуло на визначення права на пільги, - з місяця, в якому виявлено порушення;
за заявою пільговика - з місяця, що настає за місяцем її подання, якщо інше не обумовлено заявою.
Зазначений перелік є вичерпним.
Повідомлення про зміну місця проживання у розумінні пункту 7 Положення № 117 має значення та відповідні правові наслідки виключно при вирішенні питання щодо включення або виключення особи до Єдиного державного автоматизованого реєстру осіб, які мають право на пільги.
Позивач в період з лютого 2015 року по липень 2016 року не був виключеним з вказаного Реєстру, проте у червні 2015 року відповідач зупинив надання пільг позивачу у зв`язку зі зміною місця проживання, тоді як зазначені вище нормативні акти взагалі не передбачають можливість зупинення надання пільг. Доказів тому, що позивач отримував пільгу за новим місцем проживання відповідачем також не надано.
Отже, колегія суддів зазначає, що відповідач зупиняючи надання пільг позивачу, діяв протиправно, а відтак місцевий суд дійшов правильного висновку про задоволення таких позовних вимог.
Щодо позовної вимоги в частині зобов`язання Управління здійснити певні дії по зняттю виниклої протиправної заборгованості по опаленню та забезпеченню нормами споживання газу на піч та водонагрівач окремо, колегія суддів цілком погоджується з висновком місцевого суду про відсутність підстав для їх задоволення, оскільки ці питання не відносяться до повноважень Управління.
Стосовно стягнення з відповідача матеріальної та моральної шкоди колегія суддів зазначає таке.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно з частиною 1 та частини 2 статті 23 Цивільного кодексу України (далі – ЦК України), особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також, ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також, з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Стаття 1167 ЦК України зазначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Пунктом 3 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 (далі - Постанова) встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4, 5 Постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. 
Згідно з пунктом 9 Постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. 
Виходячи з вищезазначеного, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що позивачем не обґрунтовано наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діями Управління, відповідно до яких заподіяно шкоду. 
Тобто, позивач повинен довести факт завдання йому моральної шкоди, надати належні докази того, що саме дії та бездіяльність відповідача призвела до матеріальних втрат і душевних страждань, що вимагає від позивача додаткових зусиль для організації його життя.
Враховуючи те, що позивачем належним чином не доведений факт заподіяння відповідачем моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням Управління та вини останнього в її заподіянні, а також не зазначено, з чого позивач виходив при оцінюванні заподіяної йому шкоди, місцевий суд дійшов правильного висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з Управління моральної шкоди в розмірі 10 000,00 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Позивач також просив суд зобов`язати Управління відшкодувати матеріальні збитки у розмірі 8639,00 грн., проте матеріали справи не містять доказів щодо понесення таких збитків, тому ці позовні вимоги задоволенню також не підлягають.
Надіслане позивачем до апеляційного суду клопотання, в якому останній просить долучити до справи лист-відповідь ПАТ «Донецькоблгаз» від 24.06.2020, а за результатами розгляду його апеляційної скарги, в тому числі зобов`язати владний суб`єкт – Управління здійснити певні дії по відшкодуванню нанесених збитків в сумі 22 788,76 грн. колегія суддів не бере до уваги, з наступних підстав.
Згідно ч.4 ст. 308 КАС України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Відповідно до частини п`ятої тієї ж статті суд апеляційної інстанції не може розглядати позовні вимоги та підстави позову, що не були заявлені в суді першої інстанції.
З огляду на вказані приписи процесуального законодавства колегія суддів не бере до уваги зазначене клопотання ОСОБА_1 .
Вимоги позивача зобов`язати Управління відновити виділення пільг по газу на водонагрівач інваліду війни ОСОБА_1 , викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд не приймає до уваги, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Зі змісту вказаної норми, можна зробити висновок, що при розгляді справи суд обмежений предметом та обсягом заявлених позовних вимог та  не може застосовувати інший спосіб захисту ніж той, що зазначив позивач у позовній заяві. Водночас, КАС України встановлено право, а не обов`язок суду вийти за межі правового обґрунтування, зазначеного у позовній заяві та приймати рішення щодо незаявлених позовних вимог.
Отже, такі доводи апеляційної скарги не є підставою для скасування рішення місцевого суду.
Частиною 2 статті 2 КАС України визначено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Згідно з частинами 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції в повній мірі досліджено обставини справи, на підставі яких суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на невірному трактуванні фактичних обставин та норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини.
Зважаючи на наведене, судова колегія дійшла висновку, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                                    ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 26 травня 2020 року у справі № 200/1890/20-а – залишити без змін.
Повне судове рішення – 28 липня 2020 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                  А. А. Блохін

                                                                                                         Т. Г. Гаврищук