ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/21784/18                                                      Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Шрамко Ю.Т.                                                                                                                                                     Суддя-доповідач Шурко О.І.                                          

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  15 липня 2020 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                               Шурка О.І.,
суддів                                        Василенка Я.М., Ганечко О.М.,
при секретарі                               Коцюбі Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДФС у Київській області  про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, вимогу, рішення від 03.10.2018, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Головного управління ДФС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкової вимоги про сплату боргу №0017551303 від 03 жовтня 2018 року, податкових повідомлень-рішень від 03 жовтня 2018 року №0017521303, №0017531303, №0017511303, №0017561303, рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасно не нарахованого єдиного внеску №0020911303 від 30 листопада 2018 року.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю. 
Не погоджуючись з вказаним рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вимоги апеляційної скарги обґрунтовані тим, що оскаржувані рішення та вимога є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки прийняті відповідачем на підставі висновків, зроблених за результатами перевірки позивача, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Відповідач відзив на апеляційну скаргу не подавав. В суді першої інстанції його позиція обґрунтовувалась тим, що оскаржувані рішення та вимога прийняті ним на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законами України.
Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши підстави для апеляційного перегляду, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, що позивач зареєстрований як фізична особа-підприємець з 15.01.2009 та 16.01.2019 та взятий на податковий облік.
У період з 20.08.2018 по 27.08.2018 Головним управлінням ДФС у Київській області проведено документальну позапланову виїзну перевірку позивача з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, за результатами якої відповідачем складено акт від 03.09.2018 №753/10-36-13-04/3152215612.
Актом перевірки встановлено порушення позивачем, зокрема:
- пп. 49.18.5 п. 49.18 ст.49, п. 179.1 ст.179 ПК України в частині не подання до контролюючого органу податкової декларації про майновий стан та доходи за 2016 рік;
- пп. 167.1 ст. 167, п. 177.1, п.177.2 ст. 177 ПК України, в результаті заниження чистого доходу в сумі 296978,84 грн., в тому числі за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 в сумі 296978,84 грн., в результаті чого донараховано податку на доходи фізичних осіб від здійснення підприємницької діяльності, що підлягає сплаті до бюджету в сумі 53456,12 грн.;
- п. 2 ч. 1 ст. 7, ст. 8, ч. 2 ст. 9 Закону України від 08.07.2010 №2464-VI «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», у зв`язку із зниженням бази нарахування єдиним соціальним внеском за період з 01.10.2016 року по 31.12.2016 року занизив суму, на яку нараховується єдиний соціальний внесок на загальну суму 296978,84 грн. (з урахуванням максимальної величини - 111250 грн.) та в результаті чого донараховано єдиний внесок в сумі 22363,00 грн.;
- п. 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідних положень ПК України від 02 грудня 2010 року №2755-VI, в частині заниження чистого оподаткованого доходу від здійснення підприємницької діяльності за період з 01.10.2016 по 31.12.2016 в сумі 296978,84 грн., що призвело до зниження військового збору на дохід від здійснення підприємницької діяльності в сумі 4454,68 грн.;
- п.181.1 ст. 181, п. 183.1 ст. 183, п. 187.1 ст. 187 ПК України, в частині заниження податкових зобов`язань з податку на додану вартість на загальну суму 594708,18 грн.
Позивачем подано заперечення від 21.09.2018 на висновки Акту перевірки, які листом про розгляд заперечення від 01.10.2018 № 45737/ФОП/10-06-13-03 залишено без змін.
На підставі вказаного Акту перевірки відповідачем були складені та направлені позивачу:
- вимога про сплату боргу (недоїмки) від 03.10.2018 №0017551303, з єдиного внеску на загальнообов`язкове соціальне страхування на суму 22363 грн. 00 коп.
- рішення про застосування штрафних санкцій за донарахування відповідним органом доходів і зборів або платником своєчасного не нарахування єдиного внеску від 30.11.2018 №0020911303 на суму 4 472 грн. 60 коп.;
- податкове повідомлення-рішення від 03.10.2018 №0017521303 про застосування штрафних санкцій в розмірі 170 грн .00 коп.;
- податкове повідомлення-рішення від 03.10.2018 №0017531303 про донарахування суми грошового зобов`язання по військовому збору за податковими зобов`язаннями в розмірі 4454 грн. 68 коп. та штрафні санкції в розмірі 1113 грн. 67 коп.;
- податкове повідомлення-рішення від 03.10.2018 №0017511303 про донарахування суми податку на доходи фізичних осіб за результатами річного декларування за податковими зобов`язаннями в розмірі 53456 грн. 12 коп. та штрафні санкції в розмірі 13364 грн. 03 коп.;
- податкове повідомлення-рішення від 03.10.2018 №0017561303 про донарахування податку на додану вартість за податковими зобов`язаннями в розмірі 594 708 грн. 18 коп. та штрафні санкції в розмірі 148 677 грн. 04 коп.
Не погоджуючись з оскаржуваними рішеннями та вимогою, позивач звернувся до суду з даним позовом. 
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, дійшов висновку, що позивач не надав належних доказів переходу на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку третьої групи, а також зважаючи на те, що позивачем не ставились під сумнів суми, розрахованих оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, грошових зобов`язань, а судом їх помилковість не встановлена, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання протиправними  та скасування податкових повідомлень-рішень від 03 жовтня 2018 року №0017521303, №0017531303, №0017511303, №0017561303. Також суд зазначив, що оскаржувані вимога про сплату боргу та рішення про застосування фінансових санкцій є похідними від податкового повідомлення-рішення з податку на доходи фізичних осіб, в результаті чого контролюючий орган правомірно донарахував єдиний внесок та штрафні санкції та відповідно прийняв вимогу про сплату боргу.
Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як свідчать матеріали справи, ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець 15.01.2009 та 16.01.2019 взятий на податковий облік. З 01.01.2015 позивач перебував на спрощеній системі оподаткування, будучи платником єдиного податку 2 групи.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.
Відповідно до п. 54.1 ст. 54 ПК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин) крім випадків, передбачених податковим законодавством, платник податків самостійно обчислює суму податкового та/або грошового зобов`язання та/або пені, яку зазначає у податковій (митній) декларації або уточнюючому розрахунку, що подається контролюючому органу у строки, встановлені цим Кодексом. Така сума грошового зобов`язання та/або пені вважається узгодженою.
Згідно п. 31.1 ст. 31 ПК України визначено, що строком сплати податку та збору визнається період, що розпочинається з моменту виникнення податкового обов`язку платника податку із сплати конкретного виду податку і завершується останнім днем строку, протягом якого такий податок чи збір повинен бути сплачений у порядку, визначеному податковим законодавством. Податок чи збір, що не був сплачений у визначений строк, вважається не сплаченим своєчасно.
Пунктом 38.1 ст. 38 ПК України визначено, що виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
Згідно з п. 300.1. ст. 300 ПК України платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.
Відповідно до п. 291.2 ст. 291 ПК України спрощена система оподаткування, обліку та звітності - особливий механізм справляння податків і зборів, що встановлює заміну сплати окремих податків і зборів, встановлених п. 297.1 ст. 297     Податкового кодексу України, на сплату єдиного податку в порядку та на умовах, визначених главою 1 розділу ХІV Податкового кодексу України, з одночасним веденням спрощеного обліку та звітності.
Підпунктами 2 та 3 п.291.4. ст. 291 ПК України передбачено, що суб`єкти господарювання, які застосовують спрощену систему оподаткування, обліку та звітності:
2) друга група - фізичні особи - підприємці, які здійснюють господарську діяльність з надання послуг, у тому числі побутових, платникам єдиного податку та/або населенню, виробництво та/або продаж товарів, діяльність у сфері ресторанного господарства, за умови, що протягом календарного року відповідають сукупності таких критеріїв:
не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, одночасно не перевищує 10 осіб;
обсяг доходу не перевищує 1500000 гривень.
3) третя група - фізичні особи - підприємці, які не використовують працю найманих осіб або кількість осіб, які перебувають з ними у трудових відносинах, не обмежена та юридичні особи - суб`єкти господарювання будь-якої організаційно-правової форми, у яких протягом календарного року обсяг доходу не перевищує 5000000 гривень.
Так, оскаржувані рішення та вимога прийняті у зв`язку з тим, що позивачем за 3 квартали 2016 року отримано дохід 1578262,59 грн., тобто, перевищено максимально-граничний розмір доходу для платників єдиного податку другої групи в розмірі 1500000,00 грн. на суму 78262,59 грн. 
Проте, позивач в порушення вимог ПК України не подав заяву про застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку третьої групи або про перехід на сплату інших податків і зборів та продовжував здійснювати підприємницьку на другій групі спрощеної системи оподаткування, обліку та звітності.
За переконанням позивача, оскаржувані рішення та вимога є протиправними та підлягають скасуванню, оскільки з 4-го кварталу 2016 року ФОП ОСОБА_1 перейшов на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку третьої групи, при цьому, жодних повідомлень від контролюючого органу про переведення позивача на загальну систему оподаткування останній не отримував.
Пунктом 299.11 ст. 299 ПК України встановлено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої - третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Таким чином, у разі невиконання платником податку вимог підпункту 298.2.3 пункту 298.2 статті 298 ПК України щодо подання заяви про відмову від застосування спрощеної системи оподаткування у зв`язку з переходом на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, реєстрація такого платника єдиного податку анулюється за рішенням контролюючого органу, прийнятого на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. 
Матеріали справи не містять відповідного рішення податкового органу про таке анулювання. 
Проте, колегія суддів з огляду на передбачений підпунктом 4.1.3 пункту 4.1 статті 4 ПК України такий принцип податкового законодавства України як невідворотність настання визначеної законом відповідальності у разі порушення податкового законодавства, погоджується з висновком судів попередніх інстанцій, що формальна наявність у платника неанульованого свідоцтва платника єдиного податку не є достатньою умовою для перебування на спрощеній системі оподаткування, оскільки податкове законодавство пов`язує статус платника єдиного податку з дотриманням низки умов, а не лише з наявністю відповідної реєстрації.
Аналогічний правовий висновок викладений в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01 жовтня 2019 року по справі №2040/6178/18.
Підпунктом 181.1. ст.181 ПК України передбачено, що у разі якщо загальна сума від здійснення операцій з постачання товарів/послуг, що підлягають оподаткуванню згідно з цим розділом, у тому числі з використанням локальної або глобальної комп`ютерної мережі, нарахована (сплачена) такій особі протягом останніх 12 календарних місяців, сукупно перевищує 1000000 гривень (без урахування податку на додану вартість), така особа зобов`язана зареєструватися як платник податку у контролюючому органі за своїм місцезнаходженням (місцем проживання) з дотриманням вимог, передбачених статтею 183 цього Кодексу, крім особи, яка є платником єдиного податку першої - третьої групи.
Відповідно п.183.10 ст.183 ПК України, будь-яка особа, яка підлягає обов`язковій реєстрації як платник податку, і у випадках та в порядку, передбачених цією статтею, не подала до контролюючого органу реєстраційну заяву, несе відповідальність за не нарахування або несплату цього податку на рівні зареєстрованого платника без права нарахування податкового кредиту та отримання бюджетного відшкодування.
Підпунктом 187.1 ст. 187 ПК України встановлено, що дата виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку; дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.
Відповідно пп. 49.18.5 п. 49.18 ст. 49 ПК України, податкові декларації, крім випадків, передбачених цим Кодексом, подаються за базовий звітний (податковий) період, що дорівнює: календарному року для платників податку на доходи фізичних осіб - підприємців - протягом 40 календарних днів, що настають за останнім календарним днем звітного (податкового) року.
Підпунктом 177.5. ст. 177 ПК України передбачено, що фізичні особи - підприємці подають до контролюючого органу податкову декларацію за місцем своєї податкової адреси за результатами календарного року у строки, встановлені цим Кодексом для річного звітного податкового періоду, в якій також зазначаються авансові платежі з податку на доходи.
Позивачем декларацію про майновий стан і доходи за 2016 рік до ДПІ у строки передбачені ст. 49 ПК України подано не було, доказів зворотнього позивачем до суду не надано.
Приписами п. 177.1, п.177.2 ст. 177 ПК України встановлено, що доходи фізичних осіб - підприємців, отримані протягом календарного року від провадження господарської діяльності, оподатковуються за ставкою, визначеною пунктом 167.1 статті 167 цього Кодексу. Об`єктом оподаткування є чистий оподатковуваний дохід, тобто різниця між загальним оподатковуваним доходом (виручка у грошовій та негрошовій формі) і документально підтвердженими витратами, пов`язаними з господарською діяльністю такої фізичної особи - підприємця.
Згідно з підпунктом 177.4.4 п. 177.4 ст. 177 ПК України, до переліку витрат, безпосередньо пов`язаних з отриманням доходів, зокрема належать: інші витрати, до складу яких включаються витрати, що пов`язані з веденням господарської діяльності, які не зазначені в підпунктах 177.4.1-177.4.3 цього пункту, до яких відносяться витрати на відрядження найманих працівників, на послуги зв`язку, реклами, плати за розрахунково-касове обслуговування, на оплату оренди, ремонт та експлуатацію майна, що використовується в господарській діяльності, на транспортування готової продукції (товарів), транспортно-експедиційні та інші послуги, пов`язані з транспортуванням продукції (товарів), вартість придбаних послуг, прямо пов`язаних з виробництвом товарів, виконанням робіт, наданням послуг.
Згідно з пп. 1.1 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX ПК України, платниками збору є особи, визначені п. 162.1 ст. 162 ПКУ, в т.ч. фізична особа резидент, яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні.
Відповідно до пп. 1.2 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX ПК України визначено об`єкт оподаткування військовим збором.
Ставка збору становить 1,5 відсотка від об`єкта оподаткування, визначеного пп. 1.2 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX ПК України (пп. 1.3 п. 16 прим. 1 підрозділу 10 Розділу XX ПК України).
Зважаючи на те, що ФОП ОСОБА_1 не надав належних доказів переходу на застосування ставки єдиного податку, визначеної для платників єдиного податку третьої групи, а також зважаючи на те, що позивачем не ставились під сумнів суми, розрахованих оскаржуваними податковими повідомленнями-рішеннями, грошових зобов`язань, а судом їх помилковість не встановлена, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для визнання протиправними та скасування оскаржуваних податкових повідомлень-рішень.
Колегія суддів зауважує, що оскаржувані позивачем вимога та рішення про застосування фінансових санкцій є похідними від податкового повідомлення-рішення з податку на доходи фізичних осіб, в результаті чого контролюючий орган правомірно донарахував єдиний внесок та штрафні санкції та відповідно прийняв вимогу про сплату боргу.
Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.
Відповідно до ч. 1 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. 
Апелянт не надав до суду належних доказів, що б підтверджували факт протиправності рішення суду першої інстанції.
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Доводи апеляційної скарги спростовуються встановленими судом першої інстанції обставинами, наявними в матеріалах справи доказами та нормами права, зазначеними в мотивувальній частині оскаржуваного рішення суду.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, зокрема, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -       

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 27 травня 2019 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      Шурко О.І.

Судді:                                                                                          Василенко Я.М.

          Ганечко О.М.

Повний текст постанови виготовлено 17.07.2020.