Справа № 462/5662/19                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/933/20                        Доповідач в 2-й інстанції: Ніткевич А. В. 
Категорія: 60

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
       15 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого - судді Ніткевича А.В., 
                     суддів: Бойко С.М., Копняк С.М.,  
секретаря Матяш С.І.
з участю позивача ОСОБА_1 , представника відповідача ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року в складі судді Ліуша А.І. у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , з участю третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини,-
встановила:
У вересні 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до відповідача ОСОБА_4 про встановлення факту, що має юридичне значення.
Вимоги обґрунтовував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_5 , яка 13 червня 2009 року склала заповіт, яким заповіла квартиру АДРЕСА_1 у рівних частинах ОСОБА_6 та йому. Він проживав з ОСОБА_5 , вів з нею спільне господарство до дня смерті. 25 липня 2019 року звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак йому відмовлено, оскільки він не подав заяву про прийняття спадщини у встановлений строк. Від встановлення факту спільного проживання зі спадкоємцем залежить виникнення його спадкових прав. 
Просив встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_5 по день відкриття спадщини - ІНФОРМАЦІЯ_1 у квартирі АДРЕСА_1 .
Оскаржуваним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_4 з участю третьої особи Третя Львівська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - відмовлено за його безпідставністю.
Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_3 , вважає рішення незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права.
В апеляційній скарзі зазначає, що в позовній заяві позивач обґрунтовував не факт постійного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю відповідно до ст. 1264 ЦК України, а факт постійного проживання спадкодавця із спадкоємцем на час відкриття спадщини відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України.
На думку апелянта, встановлення факту спільного проживання позивача зі спадкодавцем зумовлене необхідністю реалізації права на прийняття спадщини в порядку ст. 1268 ЦК України, яке виникло на підставі заповіту від 13 червня 2009 року.
Вважає, що застосування судом ст. 1264 ЦК України до спірних правовідносин є помилковим, оскільки право на спадщину у позивача виникло на підставі заповіту, однак державний нотаріус Третьої Львівської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину.
Таким чином, висновок суду є неправильним та не виходить із норм закону, який регулює спірні правовідносини.
Крім цього, на підтвердження місця проживання позивач надав квитанції про сплату за комунальні послуги за період більше десяти років, документи про право власності на майно, документи про смерть спадкодавця, а також акт обстеження ЛКП «Балатон 409» від 14.12.2017.
Звертає увагу на те, що суд розглянув дану справу в порядку спрощеного позовного провадження, при цьому відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи, зокрема, щодо спадкування, тобто суд порушив порядок розгляду даної справи.
Покликається на судові рішення Верховного Суду, ухвалені за аналогічних обставин.
Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 адвокат Довгань В.І. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін..
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_1 на підтримку доводів скарги, а також пояснення представника відповідача ОСОБА_2 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи та законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити виходячи із такого.
Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Частиною 6 цієї ж статті визначено, що в суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Судом встановлені такі обставини справи та відповідні їм правовідносини.
Згідно із копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_1 від 08 листопада 2017 року ОСОБА_5 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 10).
Відповідно до заповіту від 30 червня 2009 року ОСОБА_5 заповіла належну їй на праві власності квартиру АДРЕСА_1 у рівних частинах ОСОБА_6 та ОСОБА_1 .
Право власності покійної ОСОБА_5 на квартиру АДРЕСА_1 підтверджується копією свідоцтва про право власності на квартиру (будинок), яке видане 02 грудня 1994 року Львівською міською адміністрацією (а.с. 13).
За довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Балатон 409» 18 червня 2018 року, ОСОБА_5 до дня своєї смерті була зареєстрована і проживала у квартирі АДРЕСА_1 . Померла ОСОБА_5 була зареєстрована одна (а.с. 9). 
Таким чином, після смерті ОСОБА_5 відкрилась спадщина за заповітом на належну їй квартиру.
Звертаючись з позовними вимогами позивач ОСОБА_1 фактично стверджує, що є спадкоємцем покійної ОСОБА_5 на підставі заповіту, однак у зв`язку з тим, що йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, просить встановити факт постійного проживання зі спадкодавцем ОСОБА_5 по день її смерті (відкриття спадщини) у квартирі АДРЕСА_1 .
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог та ухвалюючи оскаржуване рішення суд першої інстанції виходив із безпідставності таких.
Зокрема, суд не взяв до уваги акт ЛКП «Балатон-409» від 14 грудня 2017 року, з якого слідує те, що ОСОБА_1  проживав у квартирі  АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5 до дня її смерті і вели спільне господарство, оскільки не зміг встановити його походження, а саме: чи такий акт винесений уповноваженими на це особами та належність фіксування інформації, викладеної у такому.
Крім цього, суд зазначив, що цим актом не стверджується проживання позивача ОСОБА_1 разом із спадкодавцем ОСОБА_5 не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини, а також не стверджується, що такі були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки.
Таким чином, суд першої інстанції фактично виходив та застосував до спірних правовідносин положення закону щодо доведення фактів спільного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем однією сім`єю, яке породжує спадкові права лише у тому випадку, якщо таке проживання було однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини.
Колегія суддів приходить переконання, що оскаржуване рішення та висновки суду не відповідають вимогам закону.
Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке здійснюється за заповітом або за законом. 
За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.
Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Відповідно до частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї.
Отже, для підтвердження прийняття спадщини має значення встановлення факту постійного проживання спадкоємця за законом чи заповітом із спадкодавцем на час відкриття спадщини.
У пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, якщо, зокрема, згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право.
Згідно із пунктами 2, 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними.
Якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Зокрема, у такому порядку суди повинні розглядати заяви про встановлення родинних відносин із спадкодавцем, проживання з ним однією сім`єю, постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, прийняття спадщини, яка відкрилася до 01 січня 2004 року тощо.
Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні  спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
Згідно із п. 3.21. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012№ 296/5 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї.
У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем (п. 3.22).
Як зазначено вище, згідно із довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописки виданої ЛКП «Балатон 409» 18 червня 2018 року, ОСОБА_5 до дня своєї смерті була зареєстрована і проживала одна у квартирі АДРЕСА_1 . 
Згідно із статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження.
З огляду на положення наведеної норми Закону, відсутність реєстрації місця проживання відповідача за останнім місцем проживання спадкодавця не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені частиною третьою статті 1268 ЦК України обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами.
Колегія суддів звертає увагу на те, що в положенні ч. 3 ст. 1268 ЦК України мова йде саме про проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про спільну реєстрацію зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Адже, особа не залежно від наявності у неї реєстрації (чи відсутності будь-якої реєстрації) має право на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні.
Разом з тим, із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02 серпня 2019 року № 1958/02-31 вбачається, 25 липня 2019 року позивач ОСОБА_1 подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 30 червня 2009 року, заява зареєстрована в Книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 1340.
При цьому, державний нотаріус Третьої львівської державної нотаріальної контори відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11).
У резолютивній частині постанови вказано, що у разі пропуску строку для прийняття спадщини з поважних причин, рекомендовано звернутися до суду для визначення додаткового строку, достатнього для подання заяви про прийняття спадщини.
Між тим, у постанові зазначено, що в матеріалах спадкової справи відсутні відомості, які б підтверджували факт прийняття спадщини позивачем після смерті ОСОБА_5 .
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Звертаючись з позовними вимогами, позивач в силу вимог ст. 12 ЦПК України повинен довести правову та фактичну підстави своїх вимог.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). 
На підтвердження позовних вимог позивач ОСОБА_1 надав копії квитанцій про оплату за спожиті комунальні послуги за період з 2005 по 2014 та частково 2018 роки у квартирі АДРЕСА_1 (а.с. 15-42).
Крім цього, відповідно до акту ЛКП «Балатон-409» від 14 грудня 2017 року позивач ОСОБА_1 проживав у квартирі  АДРЕСА_1 разом із ОСОБА_5 до дня її смерті і вели спільне господарство (а.с. 7).
Натомість, як слідує з довідки КП «Управляюча компанія «Надія» № 4835 від 26 липня 2019 року ОСОБА_1 1957 р.н. дійсно прописаний в АДРЕСА_2 , є співвласником, однак за свідченнями свідків не проживає за цією адресою.
В свою чергу, факт смерті ОСОБА_5 виявив ОСОБА_6 , що підтверджується висновком щодо ненасильницької смерті людини за місцем проживання від 06.11.2017 (а.с. 12). 
Лікарське ж свідоцтво про смерть № 224 від 07.11.2017 отримав позивач ОСОБА_1 (а.с. 14).
Наведене дає підстави для висновку про підставність доводів апеляційної скарги, які полягають у доведенні помилкового застосування судом першої інстанції норми матеріального права, яка не підлягала застосуванню, що має наслідком скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог про встановлення факту постійного проживання позивача ОСОБА_1 із спадкодавцем ОСОБА_5 на день відкриття спадщини у квартирі АДРЕСА_3 .
Крім цього, в апеляційній скарзі звертається увага на порушення місцевим судом норм процесуального права, яке полягає у розгляді даної справи за правилами спрощеного позовного провадження.
Згідно з абзацом першим частини четвертої статті 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду: 1) малозначних справ; 2) справ, що виникають з трудових відносин; 3) справ про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд; 4) справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.
Справи, що розглядаються в порядку спрощеного позовного провадження, визначені статтею 274 ЦПК України.
Так, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин; 3) про надання судом дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України тому з батьків, хто проживає окремо від дитини, у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів та якому відмовлено другим із батьків у наданні нотаріально посвідченої згоди на такий виїзд.
При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує:  ціну позову;  значення справи для сторін; обраний позивачем спосіб захисту; категорію та складність справи;  обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; кількість сторін та інших учасників справи; чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.
У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті (ч. ч. 1 і 2 ст. 274 ЦПК).
Відповідно до ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об`єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1 - 5 цієї частини.
Суд відмовляє у розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження або постановляє ухвалу про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, якщо після прийняття судом до розгляду заяви позивача про збільшення розміру позовних вимог або зміни предмета позову відповідна справа не може бути розглянута за правилами спрощеного позовного провадження.
З матеріалів справи вбачається, що провадження у справі було відкрито за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 45). 
Поряд з цим, враховуючи предмет спору, який стосується спадкових правовідносин, вказана справа не може бути віднесена до категорії малозначних та розглянута за правилами спрощеного провадження, тому доводи апеляційної скарги в цій частині знайшли своє підтвердження.  
Відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування судового рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо суд розглянув в порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження.
Внаслідок порушення норм процесуального права, суд першої інстанції не дослідив та не надав належної правової оцінки зібраним у справі доказам, відношення учасників справи до заявлених вимог, не встановив фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, та, як наслідок, ухвалив незаконне та необґрунтоване рішення.
Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст.ст. 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України,  колегія суддів, -
постановила:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  - ОСОБА_3 задовольнити.
Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 04 лютого 2020 року - скасувати.
Ухвалити у справі нове рішення, яким позов  ОСОБА_1 до    ОСОБА_4 , з участю третьої особи Третьої Львівської державної нотаріальної контори, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини - задовольнити.
Встановити факт спільного проживання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 із спадкодавцем ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на час відкриття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , у квартирі АДРЕСА_1 .
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня прийняття, може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.

Повний текст постанови складений 16 вересня 2020 року.

Головуючий: А.В. Ніткевич 

Судді:        С.М. Бойко

С.М. Копняк