Справа № 464/7327/18                                Головуючий у 1 інстанції: Тімченко О.В. 
Провадження № 22-ц/811/2396/19                        Доповідач в 2-й інстанції: Крайник Н. П. 
Категорія: 80

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

27 липня 2020 року Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ в складі: 
                головуючої: Крайник Н. П.
суддів: Шеремети Н. О., Мельничук О. Я.
                при секретарі: Сеньків Х.І.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Сихівського районного суду міста Львова від 07 червня 2019 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» про стягнення середнього заробітку під час затримки розрахунку при звільненні, -

в с т а н о в и в: 

       27.12.2018 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», в якому просила стягнути з відповідача 249 538,02 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по 26 листопада 2018 року.
       Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала у трудових відносинах з ЛМКП «Львівтеплоенерго». Відповідно до наказу № 311-к від 31.08.2007 року з 01.09.2007 року була переведена у Теплоелектроцентраль № 1 малярем шостого розряду. 27.10.2014 року на підставі наказу № 626-к звільнена з роботи згідно п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників. Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10.11.2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 464/5885/16-ц за її ( ОСОБА_1 ) позовом стягнуто із ЛМКП «Львівтеплоенерго» на її користь 36180,03 грн. невиплаченої заробітної плати. Вважає, що у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні 27 жовтня 2014 року за період з 28 жовтня 2014 року по 26 листопада 2018 року має право на виплату згідно ст.117 КЗпП України середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначає, що нею поданий обгрунтований розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по 26 листопада 2018 року, який становить 249 538,02 грн. та підлягає стягненню судом з відповідача. 
       Оскаржуваним рішенням позов задоволено частково. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 110 010,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь держави 1100,11 грн. судового збору. Стягнуто з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 1150 грн. витрат на професійну правову допомогу.
       Рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог оскаржила ОСОБА_1 .
       Вважає його незаконним, необгрунтованим, таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального права та з невідповідністю висновків суду обставинам справи.
       Зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції помилково застосував принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вважає, що судом першої інстанції неправильно застосовано норми матеріального права, що полягає в неправильному тлумаченні ст. ст. 116 та 117 КЗпП України. Судом не враховано, що часткове задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у зв`язку зі застосуванням принципу співмірності можливе лише у випадку часткового задоволення позовних вимог щодо стягнення невиплаченої заробітної плати. Враховуючи, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 10 листопада 2016 року у справі №464/5885/16-ц, яким стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 36 180,03 грн., та рішенням цього ж суду від 28 вересня 2018 року у справі №464/3881/18, яким стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 недоплачену частину заробітної плати за роботу у шкідливих умовах в розмірі 1433,41 грн.; недоплачену частину заробітної плати за високу професійну майстерність в розмірі 8558,89 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати - 47 651,76 грн., а всього 57 644,06 грн., її позовні вимоги були задоволені в повному обсязі, що виключає застосування принципу співмірності при розгляді даного спору про стягненні середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначене узгоджується з позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 22.08.2018 року у справі 761/2451/15-ц. Крім того, судом першої інстанції не зазначено, за який період стягується середній заробіток.
       Просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог скасувати та постановити нове рішення, яким позов задовольнити, стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго» на її користь 220 021,90 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по 26 листопада 2018 року.
Через канцелярію суду 16.09.2019 року за вх. № 18211 надійшов відзив ЛМКП «Львівтеплоенерго» на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в якому зазначено, що саме з вини позивача було свідомо створено ситуацію із затягуванням судового розгляду та затримкою виплати заробітної плати та компенсації заробітної плати у зв`язку з порушенням строку її виплати за вказаний у позовній заяві період. Вважає апеляційну скаргу  ОСОБА_1 безпідставною, а доводи такої такими, що не відповідають дійсним обставинам справи та вимогам чинного законодавства. 
       У засіданні колегії суддів представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2. скаргу підтримав з підстав, наведених у ній, просив скаргу задоволити, рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.
       Представник відповідача - Бекерська О.І. проти скарги заперечила, просила у задоволенні скарги відмовити, рішення суду залишити без змін. 
       Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних мотивів.
       Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
       Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
       Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу.
       Згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. 
       Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.
       Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум належних при звільненні роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до ч.1 ст.27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
       Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року.
       Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 перебувала у трудових відносинах з відповідачем - Львівським міським комунальним підприємством «Львівтеплоенерго» до 27.10.2014 р., що підтверджується копією трудової книжки.
Наказом № 626 від 27.10.2014 року ОСОБА_1 звільнена з посади маляра шостого розряду господарської групи Теплоелектроцентралі № 1 у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників згідно п.1 ч. 1 ст.40 КЗпП України.
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 10 листопада 2016 року у справі № 464/5885/16-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23 січня 2017 року, стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 невиплачену заробітну плату в розмірі 36 180,03 грн. 
Рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 28 вересня 2018 року у справі № 464/3881/18 стягнуто з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ОСОБА_1 недоплачену частину заробітної плати за роботу у шкідливих умовах в розмірі 1433,41 грн.; недоплачену частину заробітної плати за високу професійну майстерність в розмірі 8558,89 грн.; компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати - 47 651,76 грн., а всього 57 644,06 грн. 
Зазначеними судовими рішеннями встановлено порушення відповідачем прав позивача на виплату належної їй заробітної плати на день звільнення - 27 жовтня 2014 року, а тому дана обставина не потребує доказування.
Встановлено, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по 26 листопада 2018 року, здійснений ОСОБА_1 , відповідачем не оспорено та не спростовано, власного розрахунку не надано, а тому такий правильно взято судом до уваги.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що спір між позивачем та роботодавцем з приводу належних їй при звільненні у 2014 році сум виник лише у 2016 та 2018 роках (подача позову про стягнення заробітної плати), відтак, враховуючи, що сума неправильного нарахування заробітної плати та суми заборгованості по її виплаті становить 46 172,33 грн., суд першої інстанції з врахуванням принципу справедливості та співмірності, стягнув з відповідача в користь позивача 110 010,95 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
З таким висновком суду колегія суддів погоджується повністю з огляду на наступне.
Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
Однак, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця.
Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця.
Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. 
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
Зазначене узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц. 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року вважає, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, та, зокрема, визначених Великою Палатою Верховного Суду критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Тому Велика Палата Верховного Суду також відступає від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 про те, що право суду зменшити розмір середнього заробітку залежить від прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. 
З наведених мотивів, враховуючи очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, а також виходячи з обставин даної справи, критеріїв зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, визначених Великою Палатою Верховного Суду, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про можливість зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні ОСОБА_1 та стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 110 010,95 грн, що не оспорюється відповідачем.
Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, підстав для її задоволення та скасування рішення суду колегія суддів не вбачає. 

       Керуючись ст. 367, ст. 368, п. 1 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 381, ст. 382, ст. 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ,-

  п о с т а н о в и в:   
       
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
       Рішення Сихівського районного суду міста Львова від 07 червня 2019 року залишити без змін.       
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови. 
       Повний текст постанови складено 10.08.2020 року.

Головуючий:         Крайник Н. П. 

Судді:                Шеремета Н. О.

                                                                               Мельничук О. Я.