ПОСТАНОВА 
іменем України

28 липня 2020 року                                                                 м. Кропивницький

справа № 390/1377/15-ц
провадження № 22-ц/4809/675/20 

       Кропивницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах Чельник О.І. (головуючий, суддя-доповідач), Єгорової С.М., Письменного О.А.,
за участю секретаря судового засідання Антошиної А.В.,

учасники справи: 
позивач – Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України»,
відповідач – ОСОБА_1 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні за правилами спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року у складі головуючого судді Гершкула І.М., 
ВСТАНОВИВ:

У липні 2015 року Публічне акціонерне товариство «Державний експортно-імпортний банк України» (далі – ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позову зазначило, що 17 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір №55108С1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів США на строк до 16 квітня 2033 року зі сплатою 13% річних за користування кредитом. У забезпечення виконання цього договору 17 квітня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано житловий будинок по АДРЕСА_1 . ОСОБА_1 не виконує свої зобов`язання і станом на 2 липня 2015 року має заборгованість у розмірі 48 200 доларів США 07 центів, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту – 45 332,60 доларів США, термінові проценти – 491,11 доларів США, прострочені проценти – 2 376,36 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту – 27 883,79 гривень і пеня за несвоєчасну сплату процентів — 7 821,18 гривень.
За таких обставин ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» просило стягнути зі ОСОБА_1 заборгованість у загальному розмірі 48 200 доларів США 07 центів.
У серпні 2015 року ОСОБА_1 звернулася з зустрічним позовом до ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» про захист прав споживача, визнання кредитного договору і договору іпотеки недійсними, скасування запису про обтяження майна і зобов`язання вчинити дії. В обґрунтування позову зазначила, що ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» не мав повноважень на видачу фізичним особам кредитів у іноземній валюті; перед укладенням кредитного договору їй не повідомлено усю інформацію щодо кредитування, передбачену Законом України «Про захист прав споживачів», та не попереджено про покладення на неї відповідальності за валютні ризики; банк не ознайомив її з дійсною реальною процентною ставкою і абсолютним значенням подорожчання кредиту.
ОСОБА_1 вважає, що умови кредитного договору №55108С1 є несправедливими, договір укладено під впливом обману з боку банку, тому просить визнати цей договір недійсним, визнати недійсним укладений у забезпечення його виконання договір іпотеки від 17 квітня 2008 року, виключити із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про обтяження іпотекою будинку по АДРЕСА_1 , а також зобов`язати ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» повернути їй усе, отримане у порядку виконання недійсного правочину.
Рішенням Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року, ухваленим у складі судді Гершкула І. М., позов ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» задоволено.
Стягнуто зі ОСОБА_1 на користь ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2008 року №55108С1 у розмірі 48 200,07 доларів США, з яких: прострочена заборгованість – 45 332,60 доларів США, термінові проценти – 491,11 доларів США, прострочені проценти – 2 376,36 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту – 27 883,79 гривень і пеня за несвоєчасну сплату процентів — 7 821,18 гривень.
У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання про судові витрати.
Не погоджуючись з рішенням суду  ОСОБА_1  звернулася з апеляційною скаргою, в якій просила скасувати рішення у справі та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та задовольнити зустрічний позов в повному обсязі. Зазначила, що суд першої інстанції ухвалюючи рішення неповно з`ясував обставини, що мають істотне значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права, неповно з`ясував обставини, на які вони посилались, судом не надано оцінки доказам та розрахункам, наданим відповідачами, щодо наявності істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків, несправедливості умов, неправдивої інформації про розмір максимального збільшення вартості кредиту, грубе порушення відповідачем вимог законодавства щодо ненадання об`єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту та обман щодо реальної процентної ставки за користування кредитом, його сукупну вартість. Також вказують на протиправність висновку суду щодо прав позивача на ведення банківських операцій із валютними цінностями, у тому числі видачу кредитів готівкою іноземною валютою, виконання грошових зобов`язань за кредитним договором в іноземній валюті.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» Мирошниченко В.С.  заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи її необґрунтованою. 
Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції зміні в частині розміру стягнутого боргу.
Судом встановлено та підтверджено письмовими доказами по справі, що 17 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №55108С1, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у сумі 50 000 доларів США на строк до 16 квітня 2033 року зі сплатою 13% річних за користування кредитом (т.1 а.с.7-13)
Відповідно до п.2.2.1. кредитного договору позичальник щомісячно повинен сплачувати Банку проценти за користування кредитом у валюті у розмірі річної процентної ставки 13% річних.
Пунктом 2.3.1. кредитного договору передбачено, що кредит надається у готівковій формі. Платежі за кредитом здійснюються у доларах США з одночасним утворенням заборгованості за кредитом на позичковому рахунку позичальника №2233600014447.
Пунктом 6 кредитного договору позичальнику надається інформація щодо ряду супутніх послуг та тарифів до них у Додатку №2, що є невід`ємною частиною цього договору.
Згідно з п.6.1 договір набуває чинності з дати його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань по договору.
При укладенні кредитного договору в іноземній валюті ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» діяв на підставі банківської ліцензії від 25 грудня 2001 року №2 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статі 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також дозволу від 25 грудня 2001 року №2-1.
Крім того, що між ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» та ОСОБА_1 було укладено додаткові договори, а саме від 17 липня 2009 року №55108С1-1, від 25 січня 2010 року №55108С1-1, від 08 лютого 2010 року №55108С1-3 та від 15 листопада 2012 року №55108С1-5, якими кредитний договір доповнено пунктом щодо відстрочки погашення основного боргу, вилучено положення щодо комісії за управління кредитом і надання банку інформації, змінено умови кредитного договору щодо погашення кредиту та забезпечення зобов`язання, доповнено пунктом щодо нерозголошення даних про позичальника (т. 1, а.с.17-27).
У забезпечення виконання цього договору 17 квітня 2008 року сторони уклали договір іпотеки, згідно з яким в іпотеку банку передано житловий будинок по АДРЕСА_1 (т.1 а.с.29-32).
Згідно з п.1.3 іпотечного договору предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , право власності іпотекодавця на який підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панасюк Л.С. 17 квітня 2008 року за реєстром №1047, зареєстрованим за іпотекодавцем в Державному реєстрі правочинів 17 квітня 2008 року, та державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯК №976245, виданим на підставі рішення сесії від 11 лютого 2010 року №1325 Соколівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області.
Договором про внесення змін та доповнень до іпотечного договору №55108Z1-1, укладеного між Банком та відповідачем 31 серпня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського нотаріального округу Панасюк Л.С., зареєстрованого в реєстрі за №853, до договору іпотеки внесено зміни в частині предмету іпотеки, а саме відповідно до п.1.3 іпотечного договору предметом іпотеки, що є забезпеченням викладених у кредитному договорі зобов`язань іпотекдавця, є нерухоме майно - житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами та земельна ділянка площею 0,1700 га (кадастровий номер 3522587200:51:009:0050), на якій він розташований, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
З підстав порушення зобов`язання за кредитним договором 15 квітня 2015 року відповідачці була направлена претензія з вимогою про дострокове повернення кредиту та процентів протягом 60 днів з дати отримання даної вимоги, яка отримана ОСОБА_1 18 квітня 2015 року (т.1 а.с.37-38).
У зв`язку з неналежним виконанням ОСОБА_1 кредитних зобов`язань 15 квітня 2015 року банк направив відповідачці вимогу №055-161/608 про дострокове погашення заборгованості (т.1 а.с.37), яка нею була отримана 18 квітня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.38).
ОСОБА_1 зазначену вимогу не виконала і станом на 2 липня 2015 року має заборгованість у розмірі 48 200 доларів США 07 центів, з яких: прострочена заборгованість за тілом кредиту – 45 332,60 доларів США, термінові проценти – 491,11 доларів США, прострочені проценти – 2376,36 доларів США, пеня за несвоєчасне погашення кредиту – 27 883,79 гривень і пеня за несвоєчасну сплату процентів — 7 821,18 гривень (т.1 а.с.33-36).
Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 при укладенні кредитного договору ознайомилася із усією необхідною інформацією, погодилася з його умовами, підписала договір і тривалий час виконувала його умови, тому відсутні визначені цивільним законодавством і Законом України «Про захист прав споживачів» правові підстави для визнання кредитного договору і укладеного у його забезпечення договору іпотеки недійсними.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду в цій частині, виходячи з такого.
Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Частинами першою-третьою ст.6 ЦК України визначено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення чч.1-3 цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.
Відповідно до ст.6 та ч.1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Частиною першою ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.
Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі по тексту Правила), у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:
-       значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;
-       перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;
-       перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави,   життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:
а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.
б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил).
Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору, встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Висновок експерта для суду не є обов`язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу (стаття 147 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи апеляційним судом), у взаємному зв`язку з іншими доказами.
Згідно з висновком судово-економічної експертизи від 16 грудня 2016 року №2066 Київської незалежної судово-експертної установи, проведеної за клопотанням сторони відповідачки на підставі ухвали Апеляційного суду Кіровоградської області від 11 лютого 2016 року, за даними п.2.2.1. кредитного договору від 17 квітня 2008 року №55108С процентна ставка становить 13,00 % річних. Реальна процентна ставка на момент укладення кредитного договору від 17 квітня 2008 року №55108С1 складає 16,82% та є вищою від визначених договором реальної процентної ставки та процентів за користування кредитом. Абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення кредитного договору від 17 квітня 2017 року №55108С1 складає 95927,42 доларів США та є вищим від визначеного договором абсолютного значення подорожчання кредиту. Щомісячні платежі (у т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісією, страховими та інших платежів), виходячи з базових умов на момент укладення кредитного договору від 17 квітня 2008 року №55108С1, складають від 168,53 доларів США до 1353,53 доларів США. Наданий на дослідження документ від 17 квітня 2008 року (т.1, а.с.28) на суму 50000,00 доларів США з призначенням платежу «Видача кредиту (валюта)» не містить усіх обов`язкових реквізитів первинних документів, а саме відсутня назва документа (форма), підстав для здійснення операцій (номер та дата кредитного договору). Отже, встановити обґрунтованість виконання операцій ПАТ «Державний експертно-імпортний банк України» з надання кредиту щодо повноти нарахування відсотків за кредитним договором від 17 квітня 2017 року №55108С1 не видається за можливе. В межах наявних матеріалів, оформлення надання кредиту, у т.ч. відображення інформації про умови кредитування у додатку №2 «Таблиця сукупної вартості та реальної процентної ставки», в повній мірі не узгоджується з Правилами надання банками інформації споживча про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою Правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, та Закону України «Про захист прав споживачів».
Судом встановлено, що експерт мотивував заниження показників реальної процентної ставки за кредитом і абсолютного значення подорожчання кредиту саме зазначенням у додатку №2 до кредитного договору «Таблиця сукупної вартості та реальної процентної ставки» менших страхових платежів, ніж передбачено договорами №20/08-294-08/101 та №14/15-012902 від 29 квітня 2008 року.
Колегія суддів витребувала та дослідила у судовому засіданні суду апеляційної інстанції договір страхування майна громадян, що є предметом іпотеки, від 29 квітня 2008 року №20/08-294-08/101, договір страхування відповідальності позичальника від 29 квітня 2008 року №14/15-012902, договір добровільного страхування майна від 21.05.2009 №17/046/2.1.9,2.1.10, договір добровільного страхування майна від 27.05.2010 №17/110/2.1.9, 2.1.10, договір добровільного страхування майна громадян від 27.05.2011 №022-ИГ/11КД, договір добровільного страхування майна фізичних осіб від 27.05.2012 №14/05/12, договір добровільного страхування майна фізичних осіб від 28.05.2013 №00/8227, договір добровільного страхування нерухомого майна, що є предметом іпотеки від 27.05.2014 № ОСМ/51 (т.3 а.с.10-84).
Дані договори укладалися лише з тими страховими компаніями, з якими з 2008 року по 2015 рік Банком були встановлені ділові відносини, про що свідчить лист позивача від 22.06.2020 №0020400/14263-20 на запит адвоката Москаленка Ю.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 (т.3 а.с.7).
Крім того встановлено, що договір страхування майна громадян, що є предметом іпотеки, від 29 квітня 2008 року №20/08-294-08/101 укладено відповідачкою із страховою компанією через 12 днів після підписання кредитного договору, тому колегія суддів погоджується з позицією позивача про те, що неможливо було передбачити при обрахуванні сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки при підписанні кредитного договору того, що страховий тариф виявиться значно вищим від середньої вартості послуг зі страхування за 2008 рік. 
Отже, уклавши договори страхування із ЗАТ «Українська страхова компанія «Княжа» відповідачка мала можливість оцінити вартість запропонованих послуг. Проте, цього не зробила, передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини відповідачка не скористалася.
Відповідно до вимог ст.ст.525, 526, 527, 530, 625 ЦК України одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Статтею 1049 частиною 1 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.
За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти, що передбачено ч.1 ст.1054 ЦК України.
Апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 з власної ініціативи звернулася за отриманням кредиту в іноземній валюті до вільно обраного нею банку таукладаючи кредитний договір, тобто договір, яким передбачено сплату процентів за тривале користування наданими банком грошовими коштами, знала про обов`язок сплачувати проценти і порядок зарахування сплачених сум, погодилася на такі умови, тривалий час їх виконувала, за спільною згодою із банком вносила зміни до договору, у тому числі щодо відстрочення погашення основного боргу.
Правові підстави для визнання спірного кредитного договору та договору іпотеки недійсними відповідно до положень статей 203, 215, 230 ЦК України, як укладених унаслідок введення в оману позичальника з боку банку, та положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, є самостійними підставами визнання договорів недійсними. Відповідачка не довела введення її в оману під час укладення спірного договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала.
Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
За правилами ст.ст.526, 530 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, та у строк, встановлений у зобов`язанні.
Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно з вимогами ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 ст.203 цього Кодексу.
Як на підстави для визнання спірної угоди недійсною відповідачка посилалася на приписи ст.ст.11, 15, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо несправедливості умов оспорюваних правочинів, оскільки на час укладення кредитного договору банк не повідомив її про валютні ризики, пов`язані з підвищенням вартості валюти (долару США), не повідомив орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, внаслідок чого відповідач застосував нечесну підприємницьку діяльність, ввівши позивачку в оману (т.1 а.с.57-63).
За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
За змістом ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Сукупною вартістю кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги.
Ризик валютних коливань на час укладення кредитного договору мають обидві сторони договору (кредитор і позичальник). Зміни валютного ринку під час виконання кредитного договору не можуть бути визнані підставою для зміни або розірвання раніше укладеного договору або звільнення однієї із сторін від виконання взятих на себе зобов`язань, якщо сторона вважає, що такі зміни відбуваються не на її користь.
З матеріалів справи убачається, що, укладаючи кредитний договір ОСОБА_1 посвідчила власним підписом, що на дату укладення договору вона ознайомлена із усіма умовами даного договору, зокрема зі статтею 6 договору ( т.1 а.с.7-10).
Статтею шостою кредитного договору передбачено, що позичальник володіє інформацією та погоджується із тим, що укладення цього договору, договорів, що забезпечують виконання зобов`язання за цим договором, договорів страхування тощо може потягнути необхідність здійснення платежів на користь третіх осіб у розмірі, встановленому чинним законодавством України та такими третіми особами. Позичальник підтверджує, що його попереджено про валютні ризики, які він може понести у разі отримання кредитних коштів, та надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій конвертації валюти. Сукупна вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань позичальника, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту визначена з наявних у банка на момент укладення цього договору показників і даних та наведена у додатку №2 до цього договору.
Крім того, позичальниця не повідомляла Банк про наявність у неї будь-яких зауважень чи заперечень стосовно змісту наданої їй банком інформації, як про особу і місце знаходження банку, так і про умови отримання, користування та повернення кредиту.
Заперечення відповідачки про отримання від Банку кредиту в сумі 50000,00 доларів США спростовуються тривалим виконанням нею зобов`язань по кредитному договору та сплатою періодичних платежів за договором.
Посилання відповідачки на те, що їй не була надана банком повна інформація про сукупну вартість кредиту та валютні ризики спростовується матеріалами справи та не є підставою для визнання кредитної угоди недійсною у розумінні ст.ст.18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки умови спірного договору містять інформацію щодо сукупних послуг позичальника, порядок погашення кредиту, кількість платежів та їх періодичність, обсяг платежів на весь час дії договору.
Відповідачка при укладенні спірного договору була повідомлена про всі істотні умови договору, добровільно згідно з положеннями ст.ст.3, 627 ЦК України підписала договір, на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови.
Крім того, на момент укладення кредитного договору Закон України «Про захист прав споживачів» не забороняв надання та отримання споживчих кредитів в іноземній валюті на території України.
Договірні умови, передбачені зазначеним кредитним договором та додатками до нього, не створюють дисбаланс прав та обов`язків на користь будь-якої сторони цієї кредитної угоди, а тому ці умови не можна кваліфікувати як несправедливі та дискримінаційні, такі, що порушують права позивача як споживача фінансових послуг.
Договірні умови підписані відповідачкою добровільно, без будь-якого тиску, без погодження з позичальником банк не включив до договору жодної умови, яка б створювала дисбаланс прав та обов`язків позичальника, що не спростовано стороною відповідача.
При цьому позичальницею ОСОБА_1 добровільно виконувались договірні умови, що свідчить про те, що вона їх визнавала, самостійно з пропозиціями про внесення змін до умов кредитного договору не зверталася, що свідчить про її згоду з усіма умовами спірного кредитного договору.
Підрахунок сукупної вартості кредиту не становить для сторони договору складності, оскільки сторонами чітко і зрозуміло обумовлено розмір кредиту, його відсоток, графік погашення кредиту та відповідальність за порушення виконання кредитних умов.
За встановлених судом обставин укладений між сторонами кредитний договір не суперечить нормам чинного на той час законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину. Під час укладення кредитного договору відповідачці було надано необхідну інформацію про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, тому правові підстави для висновків про введення позивачем відповідачку в оману відсутні, а заявлені зустрічні позовні вимоги є недоведеними та необґрунтованими.
Такі висновки узгоджуються із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 2 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15.
Частинами 2 та 3 статті 533 ЦК України передбачено, що в разі, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент іноземної валюти, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
З матеріалів справи убачається, що банк при укладенні спірних договорів мав банківську ліцензію та дозвіл на право здійснювати банківські операції, що відповідає вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність» та Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю».
Банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання).
Вимоги підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, не застосовуються до спірних правовідносин, оскільки на час їх виникнення законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування.
Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України», в межах своїх повноважень прийнято положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій).
Надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.
Відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється.
Оспорюваний договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг».
Колегія суддів вважає, що позичальник при належній завбачливості міг, з урахуванням динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.
За положеннями ч.5 ст.11, ст.18 Закону України від «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору.
Аналогічна правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року у справі №6-80цс13.
Враховуючи досліджені судом умови укладеного між сторонами кредитного договору колегія суддів не встановила наявності істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, заподіяння шкоди споживачу та порушення принципу добросовісності.
Оспорюваний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Підписанням оспорюваного кредитного договору без будь яких застережень ОСОБА_1 підтвердила, що обізнана та погодилася з усіма умовами такого договору.
Передбаченим п.6 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» правом протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причини відповідачка не скористалася, не відмовилася від його виконання, а тривалий час користувалася кредитними коштами, що також свідчить про її згоду з умовами договору.
Оспорюваним договором від 17 квітня 2008 року, укладеним між сторонами, передбачена інформація про умови кредитування, де зазначені перелік, розмір і база розрахунку комісії банку за надання кредиту і вартості всіх сукупних послуг, а також фінансових зобов`язань позичальника за кожним платіжним періодом, реальна процентна ставка, вид і предмет супутньої послуги, яка надається споживачу, обґрунтування вартості супутньої послуги.
За таких обставин відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову ОСОБА_1 та визнання кредитного договору та похідного від нього іпотечного договору недійсними відповідно до положень ст.ст.203, 215, 230 ЦК України, як укладеного унаслідок введення в оману позичальника з боку банку та положень ст.ст.11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо нечесної підприємницької діяльності банку та несправедливих умов договору, оскільки ці норми є самостійними підставами визнання договорів недійсними; відповідачка не довела введення її в оману під час укладення договору споживчого кредиту, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору та власноручно його підписала, умови договору були погоджені сторонами при його укладанні та визнані такими, що не є несправедливими.
Не знайшло свого підтвердження і те, що зміст кредитного договору суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» та вимогам ст.227 ЦК України щодо наявності відповідної ліцензії у банка для кредитування в іноземній валюті.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що ст.204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права і обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 10 червня 2015 року у справі № 6-449цс15, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню.
Задовольняючи первісний позов та ухвалюючи рішення в частині стягнення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року №55108С1 суд першої інстанцій дійшов висновку про доведеність факту порушення  ОСОБА_1  зобов`язань з повернення отриманого кредиту, що призвело до виникнення у неї заборгованості у зазначеному банком розмірі та виходив з розрахунку заборгованості наданого ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» на момент звернення з позовом 02 липня 2017 року (т.1 а.с.5).
Проте, колегія суддів вважає висновок в частині визначення розміру заборгованості помилковим та таким, що підлягає зміні, виходячи з такого.
Згідно зі ст.526, ч.1 ст.530 ЦПК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Згідно з ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Крім того, частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Тобто, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Аналогічні висновки викладені Верховним Судом у постановах від 28 березня 2018 року по справі №444/9519/12 та від 31 жовтня 2018 року по справі №202/4494/16-ц.
Встановлено, що 15 квітня 2015 року позивачем на адресу ОСОБА_1 була направлена претензія №055-1611/608 з вимогою про дострокове погашення заборгованості за кредитним договором від 17 квітня 2008 року №55108С1 протягом 60 днів з дати отримання даної вимоги, яка станом на 15 квітня 2015 року складається з простроченої заборгованості у розмірі 45332 долари США 60 центів, термінових відсотків у розмірі 508 доларів США 97 центів, прострочених відсотків у розмірі 1122 долари США 71 цент, а також пені за кредитом – 1969 грн 19 коп і пені за відсотками – 2920 грн 31 коп (т.1, а.с.37).
ОСОБА_1 отримала зазначену вимогу 18 квітня 2015 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (т.1 а.с.38).
Апеляційний суд вважає, що такими діями кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору і втратив право нараховувати відсотки та штрафні санкції, що передбачені умовами договору.
Враховуючи те, що строк виконання основного зобов`язання було змінено банком внаслідок пред`явлення вимоги, заборгованість за кредитним договором від 17 квітня 2008 року №55108С1 підлягає стягненню згідно з розрахунком, який зазначений у претензії №055-1611/608, на момент її отримання позичальником, а саме 18 квітня 2015 року.
Згідно з п.2 ч.1 ст.374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
За таких обставин колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення слід змінити в частині стягнення заборгованості та стягнути із ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» заборгованість за кредитним договором №55108С1 від 17 квітня 2008 року у сумі 46963 долари США 68 центів та 4889 грн 50 коп, з яких: прострочена заборгованість – 45332 долари США 60 центів, термінові відсотки – 508 доларів США 97 центів, прострочені відсотки – 1122 долари США 71 цент, а також пеня за кредитом – 1969 грн 19 коп і пеня за відсотками – 2920 грн 31 коп.
В решті рішення судом першої інстанції постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, тому його слід залишити в силі.
       
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 382 - 384 ЦПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково.
Рішення Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 11 листопада 2015 року змінити в частині стягнення заборгованості.
Стягнути з ОСОБА_1 (ІН НОМЕР_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає за адресою:  АДРЕСА_2 ) на користь Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 00032112, адреса: 03150, м. Київ, вул. Антоновича, 127) заборгованість за кредитним договором №55108С1 від 17 квітня 2008 року у сумі 46963 (сорок шість тисяч дев`ятсот шістдесят три) долари США 68 центів та 4889 (чотири тисячі вісімсот вісімдесят дев`ять) грн 50 коп, з яких: прострочена заборгованість – 45332 (сорок п`ять тисяч триста тридцять два) долари США 60 центів, термінові відсотки – 508 (п`ятсот вісім) доларів США 97 центів, прострочені відсотки – 1122 (одна тисяча сто двадцять два) долари США 71 цент, а також пеню за кредитом – 1969 (одна тисяча дев`ятсот шістдесят дев`ять) грн 19 коп і пеню за відсотками – 2920 (дві тисячі дев`ятсот двадцять) грн 31 коп.
В іншій частині залишити без змін. 
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України, протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 липня 2020 року.

Головуючий суддя         О.І. Чельник

Судді С.М. Єгорова 

О.А. Письменний