Ухвала
 
14 вересня 2020 року
м. Київ
 
справа № 759/3114/19
провадження № 61-13402ск20
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» про стягнення неустойки за договором оренди та за зустрічним позовом Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У лютому 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» (далі - ЖБК «Обчислювач-14») про стягнення неустойки за договором оренди.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що 03 січня 2014 року із      ЖБК «Обчислювач-14» в особі голови правління Баранівської О. М. укладений договір оренди нежитлового приміщення, площею 12,0 кв. м, яке належить відповідачу та знаходиться на першому поверсі у будинку на АДРЕСА_1 , терміном до 03 січня 2019 року. Вказане приміщення використовувалося як його робоче місце. 
 
Із травня 2015 року мешканцями будинку разом із новою головою кооперативу почали створювати йому перешкоди у користуванні приміщенням - встановлено замок, що унеможливило відкриття дверей та доступу до робочого місця. У  подальшому було заварено дверні петлі, двері запінені будівельною піною, що призвело до неможливості їх відкривання. Зазначені дії позбавили його можливості користуватися приміщенням.
 
10 січня 2018 року договір оренди було розірвано, приміщення передано орендодавцю. За умовами угоди про розірвання договору оренди від 10 січня 2018 року наймодавець має сплатити наймачу неустойку в розмірі 18 000,00 грн, проте коштів йому виплачено не було.
 
21 жовтня 2019 року ОСОБА_1 подав заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначав, що неналежне виконання договірних зобов`язань призвело до втрати належного йому на праві власності ноутбука марки «Lenovo», вартістю 13 499,90 грн, який використовувався для роботи, знаходився на робочому місці.
 
Після того, коли він був позбавлений можливості потрапити до приміщення та користуватися ним, ноутбук увійшов до акту переліку майна, яке відповідач прийняв на відповідальне зберігання. Проте, коли він забирав свої речі, виявив відсутність вказаного ноутбука.
 
Оскільки за умовами угоди про розірвання договору оренди від 10 січня 2018 року у  разі втрати або пошкодження особистих речей наймача, наймодавець відшкодовує вартість таких речей в потрійному розмірі.
 
З огляду на викладене, позивач просив стягнути із ЖБК «Обчислювач-14» на його користь неустойку в розмірі 18 000,00 грн, потрійну вартість втраченого майна, ноутбука марки «Lenovo» у розмірі 40 499,70 грн, а всього 58499,70 грн.
 
20 березня 2019 року ЖБК «Обчислювач-14» подало до суду зустрічну позовну заяву до ОСОБА_1 , у якій просила визнати недійсною угоду від 10 січня 2018 року про розірвання договору оренди в нежитловому приміщенні від 03 січня 2014 року.
 
Вимоги зустрічної позовної заяви обґрунтовані відсутністю належних повноважень у ОСОБА_2 на укладення вказаної угоди від імені ЖБК «Обчислювач-14».
 
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 лютого 2020 року первісний позов задоволено частково. Стягнуто із ЖБК «Обчислювач-14» на користь ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 18 000,00 грн. У задоволенні інших вимог первісного позову відмовлено. Зустрічний позов залишено без задоволення. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення первісного позову та відмови у задоволенні зустрічного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач тривалий період часу не міг користуватися, проникати до приміщенням, яке використовував для роботи, а тому обґрунтованою є виплата коштів, розмір якої встановлений угодою від 10 січня 2018 року.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року апеляційну скаргу ЖБК «Обчислювач-14» залишено без задоволення. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення суду першої інстанції у частині відмови у задоволенні позову про стягнення вартості ноутбука скасовано та ухвалено у цій частині нове судове рішення про задоволення цих вимог. Стягнуто із ЖБК «Обчислювач-14» на користь ОСОБА_1 40 499,70 грн. 
 
Задовольняючи первісний позов у частині вимог про стягнення ноутбуку, суд апеляційної інстанції виходив із того, що такі вимоги знайшли своє підтвердження у ході розгляду справи, підтвердженні належними та допустимими доказами. Рішення суду першої інстанції в іншій частині є законним та обґрунтованим. 
 
04 вересня 2020 року ЖБК «Обчислювач-14» звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга ЖБК «Обчислювач-14»не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках:
 
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
 
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
 
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав).
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України (суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку) як на підставу оскарження судового рішення. Зокрема, заявник у касаційній скарзі зазначає, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 липня 2020 року у справі № 570/1423/17 (провадження              № 61-48986св18), від 29 липня 2020 року у справі № 754/7561/15-ц (провадження № 61-11194св19) 
 
Посилання заявника у касаційній скарзі на вказані постанови є безпідставними, оскільки предмет та підстави позову у зазначених справах та у цій справі не є тотожними. 
 
Посилання у касаційній скарзі на постанови Верховного Суду із загальних питань правозастосування не може свідчити про подібність правовідносин у справі, а як наслідок про вирішення питання щодо урахування судом висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду
 
У пункті 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services                        v. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Враховуючи те, що заявник не виконав вимог процесуального закону при поданні касаційної скарги щодо наведення підстав касаційного оскарження судового рішення, така скарга підлягає поверненню заявнику.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
Керуючись статями 389, 393 ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2020 року у справі за позовом  ОСОБА_1 до Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» про стягнення неустойки за договором оренди та за зустрічним позовом Житлово-будівельного кооперативу «Обчислювач-14» до ОСОБА_1 про розірвання договору оренди нежитлового приміщення повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

 
Суддя                                                                                                        О. В. Ступак